П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  120/5522/20-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Томчук А.В.   
Суддя-доповідач -  Гонтарук В. М.   
29 квітня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Гонтарука В. М. 
суддів:  Курка О. П.  Драчук Т. О. , 

розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 14 січня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
в жовтні 2020 року позивач звернувся до суду із позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд:
- визнати протиправними дії щодо не нарахування та не виплати середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні;
- зобов`язати нарахувати та виплатити середній заробіток за період з 29.12.2017 по 29.04.2020.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 14 січня 2021 року адміністративний позов задоволено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, сторони подали апеляційні скарги.
23 лютого 2021 року від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому зазначено про безпідставність її доводів.
Позивач своїм правом, передбаченим ст.ст. 300, 304 КАС України не скористався та не подав відзив на апеляційну скаргу.
Сьомий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 16 березня 2021 року, з урахуванням ст.306, ст. 311 КАС України, вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
За таких умов згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційних скарг та відзиву, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду неоспорені факти про те, що позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 , яка перебуває на всіх видах забезпечення у військовій частині НОМЕР_1 .
Наказом начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України № 603 від 15.12.2017 позивача звільнено з військової служби за станом здоров`я, з 29.12.2017 року виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
В подальшому, вважаючи, що з ним не проведено повний розрахунок при звільненні, позивач звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 07.11.2019 по справі №120/3301/19-а, окрім іншого, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення з 01.01.2016 року по 29.12.2017 року у сумі 3 630 грн. 17 коп. у відповідності до довідки-розрахунку індексації від 19.09.2019 року № 427.
Крім того, рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 06.02.2020 по справі №120/4272/19-а, окрім іншого, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки ОСОБА_1 , як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2017 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 29.12.2017 року.
Як слідує із матеріалів справи, 30.04.2020 позивачу здійснено виплату компенсації за не невикористані дні додаткової відпустки та індексації грошового забезпечення в сумі 20484, 47 грн.
З огляду на те, що остаточний розрахунок при звільненні з позивачем було проведено лише 30.04.2020, позивач звернувся до відповідача із заявою від 11.09.2020, в якій, окрім іншого, просив виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
Разом із тим, листом 18.09.2020 №350/118/2903-пс відповідач відмовив в нарахуванні та виплаті позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки остаточний розрахунок при звільненні з позивачем проведено лише 30.04.2020, а тому, позивач, як наслідок, має право на середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Крім того, визначаючись щодо суми, яка підлягає виплаті позивачу, суд прийшов до висновку, що справедливою, пропорційною і такою, що відповідатиме критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат в сумі 20484,47 грн., може вважатися виплата середнього заробітку в розмірі 6930,58 грн., який розрахований із врахуванням періоду з часу несвоєчасного проведення розрахунку при звільненні (29.12.2017) по час розрахунку з ним (29.04.2020) та приблизного розміру майнових втрат в разі одержання кредиту для покриття несвоєчасно отриманих сум при звільненні.
Колегія суддів  погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Даючи оцінку доводам апеляційної скарги відповідача щодо наявності права у позивача на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Так, основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Спеціальним законодавством щодо порядку та умов виплати грошового забезпечення військовослужбовцям не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи ст. ст. 116, 117 КЗпП України, що не заборонено спеціальним законодавством.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 31.01.2019 по справі № 823/2249/18.
Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Враховуючи, що відповідачем не заперечується факт того, що остаточний розрахунок при звільненні з позивачем проведено лише 30.04.2020, а тому, колегія суддів вважає, що позивач має право на середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Зважаючи на викладене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що  Військовою частиною НОМЕР_1 допущено протиправну бездіяльність щодо не нарахування та не виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Водночас, даючи оцінку доводам апеляційної скарги позивача з приводу того, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку щодо стягнення з відповідача конкретної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а не починаючи з 29 грудня 2017 року по 29 квітня 2020 року, колегія суддів зазначає слідуюче.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таким чином, враховуючи положення вищенаведених статей, колегія суддів вважає, що в даному випадку саме на суд покладено обов`язок визначення суми, яку необхідно стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 , що свідчить про безпідставність доводів апеляційної скарги позивача.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки ні позивач, ні відповідач не оспорюють розмір середнього заробітку за час розрахунку при звільненні,  тому його правомірність в цій частині судовою колегією не переглядається
Відтак, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційних скарг зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення зокрема є, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а  рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 14 січня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Головуючий	 	 	Гонтарук В. М.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Курко О. П.    Драчук Т. О.