ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

25 травня 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 751/4856/20
Головуючий у першій інстанції - Овсієнко Ю. К.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/524/21

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді - Бобрової І.О.,
суддів -   Євстафіїва О.К.,  Шарапової О.Л.,

за участю секретаря - Зіньковець О.О.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 18 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів,

місце постановлення рішення судом першої інстанції - м.Чернігів, 
дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції - 18.01.2021,

                                          В С Т А Н О В И В:

28.07.2020 ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просила:
- поновити строк на подачу позовної заяви; 
- стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 64342,75 грн, а також 643,43 грн судового збору та витрати на правничу допомогу;
- стягнути з ОСОБА_3 64342,75 грн, а також 643,43 грн судового збору та витрати на правничу допомогу. 
Позивачка вказує, що з 24.05.1996 по 29.08.2014 вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 . Під час шлюбу ними було здійснено поліпшення житла у власній квартирі ОСОБА_4 по АДРЕСА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Оскільки поліпшення житла у спірній квартирі зроблені за рахунок, у тому числі й сімейного бюджету з ОСОБА_4 , фінансових витрат та трудових затрат і виникло не за рахунок тенденції до загального подорожчання об`єктів нерухомості - позивачка мала б право на отримання грошової компенсації з ОСОБА_4 , якому залишились ці поліпшення, а у зв`язку з його смертю - з його правонаступників, відповідачів у даній справі, в рахунок отриманої ними спадщини, в розмірі, який не перевищує розміру спадщини. Відповідно до висновку експерта за результатами судової будівельно-технічної експертизи від 06.05.2015 № 03-15С, у квартирі проведено перепланування квартири, змінені вікна, двері, батареї, підлога, сантехнічні прибори, виконані високоякісні оздоблювальні роботи. Вартість квартири після ремонту збільшилась на 257371,00 грн.
Враховуючи викладені обставини, позивачка вважає, що має право на 1/2 частку вказаної суми ремонтних робіт, тобто на 128685,50 грн, які і просить в рівних долях стягнути з відповідачів.

Рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 18 січня 2021 року поновлено процесуальний строк для звернення до суду. Позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 64342,75 грн, 643,43 грн судового збору, 3000 грн витрат на правничу допомогу. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 64342,75 грн, 643,43 грн судового збору, 3000 грн витрат на правничу допомогу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення суду від 18.01.2021 в частині задоволення позовних вимог до неї, ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у позові в частині стягнення з ОСОБА_3 64342,75 грн, 634,43 грн судового збору, 3000 грн витрат на правничу допомогу; стягнути з ОСОБА_1 судові витрати. Так, скаржниця зазначає, що позивачка не скористалась своїм правом та в строки передбачені ст.1281 ЦК України не пред`явила до неї, як кредитор, вимоги, що є предметом цього спору. З цього приводу посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 522/407/15.
Скаржниця вказує, що спір між позивачкою та ОСОБА_4 (батьком скаржниці) про поділ спільного майна тривав досить довго. У своїх позовних заявах вимоги про розподіл поліпшення спірного житла ані ОСОБА_1 , ані ОСОБА_4 не заявляли. Шлюб між вказаними громадянами розірвано рішенням суду від 29.08.2014. Тобто, протягом трьох троків, починаючи з 2014 року ОСОБА_1 мала можливість звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, чого нею зроблено не було. Таким чином, позивачка своєчасно не скористалась своїм правом на вимогу та подала даний позов з порушенням строків позовної давності.
Щодо норм сімейного права, то на думку скаржниці, вони не розповсюджуються на неї. У неї нема будь-яких стосунків з позивачкою. До такого висновку прийшов Верховний Суд в аналогічних справах (не можливо застосувати норми  Сімейного кодексу щодо витребування або стягнення у спадкоємців майна, якщо вони не знаходяться у сімейних стосунках з позивачем).
Щодо порушення норм процесуального права, то як вказує скаржниця, ОСОБА_1 під час подачі позову та в судовому засіданні не надала жодних належних допустимих доказів, які б підтвердили її позовні вимоги. Не надано жодних доказів, які обґрунтовують витрати позивачки, доказів, що підтверджують обставини збільшення вартості квартири. Судом не була призначена судово-будівельна експертиза, яка б підтвердила або спростувала вартість поліпшень у спірній квартирі.
Посилання позивачки на експертизу 2015 року не заслуговує на увагу, оскільки в рішенні Апеляційного суду Чернігівської області від 09.02.2017, залишеного без змін постановою Верховного Суду, вказано: позивачем не доведено за рахунок яких коштів ОСОБА_1 , фінансових витрат та трудових затрат вартість спірної квартири збільшилась, що зазначене поліпшення виникло не за рахунок тенденції до загального подорожчання об`єктів нерухомості. 

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить  скасувати рішення суду від 18.01.2021 в частині поновлення ОСОБА_1 процесуального строку для звернення до суду, стягнення з ОСОБА_2 64342,75 грн, 3000 грн витрат на правничу допомогу, 643,43 грн судового збору на користь ОСОБА_1 , ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог в цій частині. Скаржниця зазначає, що ст. 262 ЦК України визначено, що заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Предметом спору, що стало підставою звернення до суду, є стягнення грошових коштів за поліпшення житла, а саме квартири, у якій проживало колишнє подружжя Лагунець . З позовом про поділ спільного сумісного майна, нажитого за час шлюбу з ОСОБА_4 , позивачка ОСОБА_1 звернулась ще 15.10.2014. Таким чином саме з цієї дати розпочався відлік строку звернення до суду з позовною вимогою про стягнення коштів, як компенсації за поліпшення житла. У клопотанні позивачки щодо поновлення строку не міститься жодної підстави, яка б підтверджувала б відсутність можливості звернення за захистом своїх прав раніше. Рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 09.02.2017 набрало законної сили 09.02.2017, а подальше його оскарження та зупинення його виконання не перешкоджало позивачці у зверненні до суду з позовом в межах строків, встановлених чинним законодавством України. З цього приводу звертає увагу на рішення Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13.12.2011 та постанову Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 522/407/15. Поновлення позивачці строку звернення до суду, вважає безпідставним та таким, що прийнято судом з порушенням норм матеріального права.
Окремо скаржниця звертає увагу суду на постанову Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 243/5477/15 щодо стягнення грошових коштів за поліпшення житла. Зазначає, що посилання позивачки на висновок експерта від 06.05.2015 №03-15С є безпідставним, оскільки даний висновок відсутній в матеріалах даної цивільної справи, судом він не досліджувався, а тому не має заздалегідь встановленої сили. До того ж, він був проведений під час розгляду іншої цивільної справи. Так, згідно з висновком вартість ремонтно-будівельних робіт з приводу поліпшення житла, які були виконані у квартирі, складає 91842 грн. Вартість житлової квартири внаслідок проведення поліпшень житла збільшилась на 1/3 частину. Вартість квартири після ремонту збільшилася на 257371 грн. Тобто, з викладеного випливає, що вартість ремонтних робіт у квартирі і вартість квартири після проведених поліпшень не є тотожними поняттями. Тому не зрозумілим та не мотивованим є висновок суду першої інстанції щодо вартості поліпшень саме суму 257371 грн, яка взагалі не доводить вартості ремонтних робіт.

ОСОБА_1 у своєму відзиві на апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 просить їх залишити без задоволення, а рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 18.01.2021 залишити без змін, вважаючи їх безпідставними, а також вирішити питання про стягнення з відповідачів понесені нею судові витрати на правничу допомогу. 
Так, ОСОБА_1 вважає, що строк позовної давності для звернення до суду про стягнення з відповідачів коштів за поліпшення житла пропущений нею з поважних причин, оскільки з позовом до суду у справі № 751/11106/14 у тому числі про визнання квартири ОСОБА_4 об`єктом спільної сумісної власності подружжя і права власності на 1/2 частку в ній вона звернулась в межах строку позовної давності 15.10.2014, ще за життя ОСОБА_4 . Остаточну крапку в зазначеній справі Верховний Суд поставив лише у своїй постанові від 26.03.2020. Після чого вона звернулась з даним позовом вже до спадкоємців померлого ОСОБА_4 . 
Щодо предмету спору, відсутності порушень судом норм процесуального права і правильності застосування судом норм матеріального права, ОСОБА_1 просить врахувати висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 214/6174/15. Крім того, звертає увагу на той факт, що жодного разу померлий ОСОБА_4 та його представник не оспорювали висновки будівельної експертизи, у тому числі і щодо вартості зроблених поліпшень в його квартирі. Відповідачі у цій справі також не звертались в суд у передбачений законом порядок про свою незгоду з висновками будівельної експертизи відносно зроблених поліпшень спадкового майна і щодо переліку зроблених поліпшень та їх вартості. Тому апеляційні скарги і в цій частині теж не заслуговують на увагу.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.
Частинами 2, 5 ст.263 ЦПК України визначено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судове рішення вимогам ст.263 ЦПК України не відповідає.

Розглядаючи дану справу, та, поновлюючи строки звернення до суду з даним позовом, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не пропустила строку позовної давності на звернення до суду із даним позовом, оскільки із позовом щодо поділу майна позивачка звернулась ще за життя  ОСОБА_4 і тільки 26.03.2020 касаційною інстанцією  прийняте остаточне рішення, а до того ухвалою від 17.05.2017  було зупинено виконання рішення  від 09.02.2017.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції зазначив, що рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 01.03.2016, яке набуло законної сили, встановлено, що згідно з висновком експертизи вартість ремонтно-будівельних робіт без врахування прихованих робіт становить 91 842 грн, а вартість після ремонту збільшилась на 257371 грн. 
Посилаючись на положення статей 62, 163 СК України, суд першої інстанції вирішив, що позивачка має право на 1/2 від розміру суми, на яку збільшилась вартість спірної квартири АДРЕСА_2 , тобто на 128685,50 грн.
Враховуючи той факт, що спірну квартиру після смерті ОСОБА_4 успадкували відповідачки у даній справі, то відповідно до приписів статей 1216, 1218, 1282 ЦК України, вказана вище сума підлягає стягненню з них.
Таким чином, враховуючи що грошові кошти в розмірі 128685,5 грн позивачці повернуті не були, після смерті ОСОБА_4 його майно успадковано відповідачками ОСОБА_2   та ОСОБА_3 , порушене право позивачки на повернення коштів підлягає захисту, вказані кошти підлягають стягненню з відповідачок, як спадкоємиць, в користь позивачки у рівних частинах, тобто по 64342 грн 75 коп. з кожної.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів, враховуючи наступне.
Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 09 лютого 2017 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 26 березня 2020 року, рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23 грудня 2015 року в частині поділу між подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_4 поліпшення житла за адресою: АДРЕСА_1 вартістю 257 371,00 грн та у частині стягнення компенсації за переотриману частку у спільному майні скасовано. Виключено з переліку майна, яке виділено ОСОБА_4 рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23 грудня 2015 року поліпшення житла за адресою: АДРЕСА_1 вартістю 257 371,00 грн, зменшивши загальну вартість виділеного ОСОБА_4 майна з 413 490,67 грн до 156 119,67 грн. Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 звертаючись з позовом до суду, вимоги про розподіл поліпшення спірного житла не заявляли.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23 грудня 2015 року у справі № 751/11106/14, рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 01 березня 2016 року, яке частково було залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 грудня 2016 року у цій же справі, а також рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 09 лютого 2017 року, що було залишено без змін  постановою Верховного Суду від 26 березня 2020 року, встановлено, що з 24.05.1996 ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 . Шлюб розірвано рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 29.08.2014 (а.с.11,14,17,20,38).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Спадщину після його смерті прийняли відповідачі ОСОБА_2 (дружина), ОСОБА_3 (дочка) (а.с.126,127).

Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 09 лютого 2017 року, що було залишено без змін  постановою Верховного Суду від 26 березня 2020 року також встановлено, що ОСОБА_1 мала у власності однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , яку продала до шлюбу, а саме 07 травня 1996 року. В період шлюбу, а саме 02 серпня 1996 року подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 придбали у спільну часткову власність однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 , яка в подальшому була відчужена за договором купівлі-продажу від 07 травня 2008 року.  
29 березня 2007 року ОСОБА_4 продав належні йому на праві особистої власності 2/3 частини квартири АДРЕСА_5 .
Одноособовим власником квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_4 став у червні 2006 року, набувши право власності на підставі договору дарування частини квартири і свідоцтва про право на спадщину. 
У 2007 році виконаний ремонт цієї квартири. 
Як зазначено в судовому рішенні від 09.02.2017, відповідно до висновку експерта за результатами судової будівельно-технічної експертизи від 06 травня 2015 року № 03-15С у квартирі АДРЕСА_2 проведено перепланування квартири, замінені вікна, двері, батареї, підлога, сантехнічні прибори, у квартирі виконані високоякісні оздоблювальні роботи, детальний опис робіт в дослідницькій частині та в локальному кошторису. Вартість ремонтно-будівельних робіт з приводу поліпшення житла, без врахування прихованих робіт становить 91 842,00 грн. Вартість квартири внаслідок проведення поліпшення житла збільшилась на 1/3 частину. Вартість квартири після ремонту збільшилась на 257 371,00 грн.
Висновку експерта за результатами судової будівельно-технічної експертизи від 06 травня 2015 року № 03-15С матеріали справи, що розглядається, не містять. Матеріали цивільної справи №751/11106/14 про поділ майна подружжя між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 судом першої інстанції не досліджувалися. 

Як зазначено вище, звертаючись 28.07.2020 з даною позовною заявою, позивачка просила стягнути грошові кошти, витрачені на поліпшення житла за адресою: АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що рішенням суду у справі №751/11106/14 їй відмовлено у позові про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання за нею права власності на 1/2 частину вказаної квартири. Просила поновити строк звернення до суду, який пропущений через те, що остаточне рішення у справі №751/11106/14 касаційною інстанцією постановлено 26.03.2020.

Відповідачі подали заяви про застосування наслідків спливу позовної давності (а.с.100, 103).

Стосовно правовідносин, які існували між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , суд застосовує положення СК України та ЖК УРСР , а стосовно спору між позивачкою ОСОБА_1   та відповідачками ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - норми ЦК України.
Майнові відносини, які складаються між подружжям урегульовано у нормах СК України.
Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану.
У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.
Згідно з статтею 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України, у редакції на час укладення сторонами шлюбу, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження,  а також одержане  ним  під  час шлюбу в дар або в порядку успадкування,  є власністю кожного з них. Роздільним   майном   кожного   з   подружжя   є  також  речі індивідуального  користування  (одяг,  взуття тощо), хоча б вони і були  придбані  під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з   подружжя   самостійно   володіє,   користується  і розпоряджається належним йому роздільним майном.
Згідно з частинами 1 та 7 статті 57 СК України у чинній редакції,  особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:  1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.  
Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. 
Той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед дітей (частина перша статті 59 СК України).
У статті  60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Також вказано, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Можна зробити висновок, що за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є  майно, набуте під час шлюбу.

Згідно з статтею 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.  Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватися внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.
Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.
Визначаючи правовий режим спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.
Такий правовий висновок наведений Верховним Судом України в постанові від 08  листопада 2017 року в справі № 6-1447цс17.

Відповідно до положень статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і прибудинкової території та проведенню ремонту.
У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» судам роз`яснено, що право вимагати стягнення витрат на проведення ремонту будівлі, що належить власникові, у членів сім`ї власника виникає лише у випадку, якщо їх затрати на ремонт жилого приміщення перевищували покладений на них статтею 156 ЖК обов`язок.

ОСОБА_1 проживала в квартирі колишнього чоловіка ОСОБА_4 та користувалася поліпшеним житловим приміщенням тривалий час. Ці обставини сторонами визнавалися під час розгляду справи про поділ майна подружжя, провадження у якій відкрито після звернення ОСОБА_1 з позовом 15.10.2014.
Посилання позивачки на ту обставину, що її особисті кошти, що були отримані від продажу 07.05.1996 квартири по вул.Бєлова , подальше вкладення цих грошей у придбання 02.08.1996 квартири по вул.Текстильників , відчуження цієї квартири 07.05.2008 та витрачання цих коштів (які вона вважає своєю приватною власністю) на ремонт та поліпшення квартири АДРЕСА_2 , колегія суддів до уваги не приймає, оскільки рішеннями судів у справі №751/11106/14 встановлено, що ремонт квартири був виконаний у 2007 році (а.с.21 зворот, 43), тобто до продажу квартири по вулиці Текстильників . Крім того, як зазначено вище, 29.03.2007 ОСОБА_4 продав належні йому на праві особистої власності 2/3 частини квартири АДРЕСА_5 . Представник позивачки не заперечувала, що частина коштів від відчуження цієї частини квартири була також витрачена на ремонт.
Про поліпшення квартири саме за рахунок власних коштів в судовому засіданні за життя заявляв ОСОБА_4 при розгляді справи №751/11106/14.

Посилання позивачки на те, що вона працювала, вкладаючи кошти в ремонт квартири ОСОБА_4 , є слушними, проте, з урахуванням наведеного вище, колегія суддів вважає, що грошові кошти, зароблені подружжям за час спільного проживання були витрачені для ремонту та реконструкції житла, в якому вони проживали, з метою поліпшення умов життя та в інтересах сім`ї.
Здійснені ремонтні роботи є невід`ємною частиною будинку та не є окремим об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому розподілу не підлягають.
До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 12 травня 2020 року у справі № 243/5477/15-ц (провадження № 61-46081св18), від 03 червня 2020 року у справі № 722/1882/16-ц (провадження № 61-39287св18), від 23 вересня 2020 року у справі № 441/1820/12 (провадження № 61-10072св18).

Доводи позивачки щодо безспірності та неспростовності висновків судової будівельно-технічної експертизи від 06.05.2015 №03-15С, яка була проведена та досліджена при розгляді справи №751/11106/14, що на  думку позивачки звільняє її від обов`язку доведення переліку та вартості ремонтних робіт при розгляді даної справи, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки по-перше, висновок судової будівельно-технічної експертизи від 06.05.2015 №03-15С в матеріалах справи відсутній, а по-друге, в постанові Верховного Суду від 26.03.2020 (а.с.38) (з урахуванням ухвали від 25.03.2021 про виправлення описки, а.с.232) зазначено, що «Позивач не надала доказів за рахунок яких коштів, фінансових витрат та трудових затрат вартість спірної квартири збільшилась, що зазначене поліпшення виникло не за рахунок тенденції до загального подорожчання об`єктів нерухомості» .  

За змістом ст.110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. 

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що позивачка не довела ґрунтовності своїх позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).
Згідно з приписами ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Матеріали справи не містять доказів, які підтверджують, що поліпшення квартири АДРЕСА_2 відбулося саме за рахунок особистих коштів позивачки, а також те, що затрати на ремонт жилого приміщення перевищували покладений на неї, як на члена сім`ї власника, статтею 156 ЖК обов`язок по утриманню та ремонту квартири. Сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначена на час розгляду справи №751/11106/14 вартість ремонтних робіт не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкту. Вказане відповідає висновку, що викладений Верховним Судом в постанові від 26.03.2020 при розгляді справи №751/11106/14.

З огляду на викладене вище, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. З огляду на це рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 18 січня 2021 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Стосовно пропуску позивачкою строку звернення до суду колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно з статтею 1281 ЦК України, спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. 
Велика Палата Верховного Суду 17.04.2018 при розгляді справи №522/407/15-ц зазначила, що поняття «строк пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців» не тотожне поняттю «позовна давність». Так, частина четверта статті 1281 ЦК України визначає наслідком пропуску кредитором спадкодавця строків пред`явлення вимог до спадкоємців позбавлення права вимоги такого кредитора, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті. Тоді як згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відтак, визначені статтею 1281 ЦК України строки пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців і позовна давність є різними строками. Сплив перших має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а отже, і неможливість вимагати у суді захисту відповідного права. Натомість, сплив позовної давності не виключає наявність у кредитора права вимоги та є підставою для відмови у позові за умови, якщо про застосування позовної давності у суді заявила одна зі сторін.  
Велика Палата Верховного Суду не раз звертала увагу на те, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).

Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні позовних вимог через їх необґрунтованість та недоведеність, підстави для застосування ст.267 ч.4 ЦК України - відсутні.

Відповідно до вимог ч. 13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
В задоволенні позову відмовлено повністю.
При подачі апеляційних скарг скаржники ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повинні були сплатити судовий збір по 1261,20 грн (840 грн  *150%). 
При зверненні з апеляційною скаргою ОСОБА_3 було сплачено 1261,20 грн (а.с.165-165а). Ця сума підлягає стягненню з позивачки на користь ОСОБА_3 .
При подачі апеляційної скарги ОСОБА_2 було сплачено судовий збір в сумі 965,20 грн (а.с.172), який підлягає стягненню з позивачки. Різницю між недоплаченим ОСОБА_2 належним розміром судового збору - 296 грн (1261,20 грн - 965,20 грн =296 грн) належить стягнути з ОСОБА_1 на користь держави. 

Керуючись ст. 141, 367, 374, 376 ч.1 п.4, 381-384, 389 ЦПК України,  
                                 
                                  П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 18 січня 2021 року - скасувати.
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 965,20 грн судових витрат, понесених в суді апеляційної інстанції.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1261,20 грн судових витрат, понесених в суді апеляційної інстанції.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 296 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч.3 ст. 389 ЦПК України  

Ідентифікаційна інформація про учасників справи:
ОСОБА_1 . Зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_8 . РНОКПП НОМЕР_1 ;
ОСОБА_3 . Зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_9 . РНОКПП НОМЕР_2 ;
ОСОБА_2 . Зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_10 . РНКОПП НОМЕР_3 .

Судді Чернігівського апеляційного суду   

                                                                                          І.О.Боброва
                                                                                                                       
                                                                                          О.К.Євстафіїв

                                                                                          О.Л.Шарапова  

                                      Повний текст постанови складений 26.05.2021.