РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2021 року
м. Рівне

Справа № 569/1961/21
Провадження № 22-ц/4815/489/21

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
               
головуючого судді – Шимківа С.С.,
суддів: – Ковальчук Н.М., Хилевича С.В.,
секретар судового засідання – Ковальчук Л.В., 

учасники справи: 
скаржник –  ОСОБА_1 ,
особа, дії якої оскаржуються – державний виконавець Рівненського міського відділу ДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Лаворик М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 29 січня 2021 року (постановлену у складі судді Гордійчук І.О.) у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Рівненського міського відділу ДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Лаворик М.І.,-

       в с т а н о в и в :

27.01.2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з скаргою на дії державного виконавця Рівненського міського відділу ДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Лаворик М.І..
Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 29 січня 2021 року скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Рівненського міського відділу ДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Лаворик М.І. повернуто заявнику без розгляду.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що подана скарга не відповідає вимогам ч. 2 ст. 183 ЦПК України, оскільки скаржником не подано до суду докази направлення копії скарги іншим учасникам справи, натомість до суду подано скаргу та додані до неї документи у кількості учасників судового розгляду.
Не погоджуючись із ухвалою місцевого суду,  ОСОБА_1  оскаржив її в апеляційному порядку.
У поданій апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що заявник за умови звернення до суду із скаргою повинен попередньо надсилати її копії іншим учасникам справи.
Вважає, що оскаржуваною ухвалою місцевий суд позбавив його права на доступ до суду.
Просить скасувати ухвалу суду, а справу направити до суду першої інстанції для розгляду по суті.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, апеляційний суд приходить до висновку про її задоволення, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 27.01.2021 року ОСОБА_1 звернувся до місцевого суду з скаргою на дії державного виконавця Рівненського міського відділу ДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Лаворик М.І..
Оскаржуваною ухвалою Рівненського міського суду скарга повернута заявнику без розгляду, оскільки вона не відповідає вимогам ч. 2 ст. 183 ЦПК України, та скаржником не подано до суду докази направлення копії скарги іншим учасникам справи.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Зазначеним вимогам закону ухвала місцевого суду не відповідає.
Суд, повертаючи без розгляду заявнику скаргу на дії державного виконавця, застосував до спірних правовідносин вимоги статті 183 ЦПК України, яка не регулює спірні правовідносини.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та у статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року.
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду (рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року; «Беллет проти Франції» від 04 грудня 1995 року).
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Тобто, Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
Розділ VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» передбачає можливість звернення сторін виконавчого провадження до суду, який видав виконавчий документ зі скаргою на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення.
Відповідно до положень статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» судам роз`яснено, що скарги мають відповідати загальним вимогам щодо форми та змісту позовної заяви, передбачених положеннями ЦПК України і ГПК України та містити відомості, перелічені у частині четвертій статті 74 Закону «Про виконавче провадження».
Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Згідно з частиною четвертою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» скарга у виконавчому провадженні подається виключно у письмовій формі та має містити: найменування органу державної виконавчої служби, до якого вона подається; повне найменування (прізвище, ім`я та по батькові) стягувача та боржника, їхні місця проживання чи перебування (для фізичних осіб) або місцезнаходження (для юридичних осіб), а також найменування (прізвище, ім`я та по батькові) представника сторони виконавчого провадження, якщо скарга подається представником; реквізити виконавчого документа (вид документа, найменування органу, що його видав, день видачі та номер документа, його резолютивна частина); зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності та посилання на порушену норму закону; викладення обставин, якими скаржник обґрунтовує свої вимоги; підпис скаржника або його представника із зазначенням дня подання скарги.
Ураховуючи викладене, суд першої інстанції у порушення вищевказаних вимог процесуального законодавства не звернув уваги на те, що вимоги частини другої статті 183 Розділу 2 «Заяви з процесуальних питань» ЦПК України не регулюють спірні процесуальні правовідносини, тому не підлягають застосуванню у цій справі, оскільки вказана норма процесуального права поширюється виключно на заяви (клопотання, заперечення), подані до суду без дотримання вимог частин першої або другої цієї статті.
Розділ VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» це окремий вид судового провадження, який містить у собі окремий процесуальний режим розгляду справ.
Крім того, виконання судових рішень є завершальною стадією судового процесу. Саме такий принцип застосовує Європейський суд з прав людини у своїй сталій практиці, зазначаючи, що виконання судових рішень є невід`ємною частиною судового процесу, оскільки без цієї стадії судового процесу сам факт прийняття будь якого рішення суду втрачає сенс. Саме на цій стадії судового процесу завершується відновлення порушених прав особи.
Враховуючи сталу практику Європейського суду з прав людини, зазначені вище положення національного законодавства та встановлені фактичні обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що місцевий суд, повертаючи скаргу заявнику без розгляду, безпідставно позбавив останнього конституційного права на доступ до суду.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 27 січня 2021 року у справі № 569/13154/20.
Враховуючи наведене, ухвала суду підлягає скасуванню з передачею справи до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.
Керуючись ст.ст. 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити.
Ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 29 січня 2021 року – скасувати.
Справу повернути до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
Повний текст постанови виготовлений 16 квітня 2021 року.

Головуючий-суддя                                         Шимків С.С.
Судді:                                                                 Ковальчук Н.М.
       Хилевич С.В.