Справа № 346/2043/16-ц 
Провадження № 22-ц/4808/589/21 
Головуючий у 1 інстанції Махно Н. В. 
Суддя-доповідач Горейко 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 квітня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючої                        Горейко М.Д.
суддів:        Василишин Л.В., Максюти І.О.
секретаря                         Петріва Д.Б. 
з участю апелянта ОСОБА_1 , суб`єкта оскарження приватного виконавця Безрукого О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Коломийського міськрайонного суду, постановлену у складі судді Махно Н.В. 01 березня 2021 року в м. Коломия, у справі за скаргою ОСОБА_1 про визнання неправомірними дій приватного виконавця Безрукого Олега Васильовича та визнання протиправною оцінки майна,
в с т а н о в и в:
Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 01 березня 2021 року скаргу ОСОБА_1 про визнання неправомірними дій приватного виконавця Безрукого Олега Васильовича та визнання протиправною оцінки майна - повернуто заявнику без розгляду.
Суд першої інстанції мотивував ухвалу тим, що до скарги не долучено докази направлення її всім учасникам справи, чим порушено вимоги ч.2 ст.183 ЦПК України, тому скарга підлягає поверненню заявнику відповідно до ч.4 ст.183 ЦПК України.
Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення судом норм процесуального права.
Зокрема, апелянт стверджує, що суд першої інстанції застосував норму закону - ч.2,4 ст.183 ЦПК України, яка не регулює спірні правовідносини, оскільки застосовується виключно до заяви (клопотання, заперечення), подані до суду без дотримання вимог ч.1 або 2 вказаної статті. Частина 4 ст.183 ЦПК України не передбачає можливості повернення без розгляду скарги на дії державного (приватного) виконавця. Зазначає, що такий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 27 січня 2021 року у справі №569/13154/20. Вказаний висновок повинен враховуватися судом при застосуванні норм права у подібних правовідносинах. Стверджує, що повернувши скаргу без розгляду, суд безпідставно позбавив його конституційного права на доступ до правосуддя.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
В засіданні апеляційного суду апелянт доводи апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів.
Субєкт оскарження приватний виконавець в судовому засіданні доводи апеляційної скарги заперечив. Ухвалу суду важав законною, прийнятою з урахуванням вимог частин 2, 4 статті 183 ЦПК України. Просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з таких підстав.
Згідно з частинами першою, другою та четвертою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Зазначеним вимогам закону ухвала суду не відповідає.
Суд першої інстанції, повертаючи заявнику скаргу на дії державного виконавця застосував до спірних правовідносин вимоги статті 183 ЦПК України, яка не регулює спірні правовідносини.
Таку правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 27 січня 2021 року у справі №569/13154/20, у якій зазначено наступне.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та у статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року.
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду (рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року; «Беллет проти Франції» від 04 грудня 1995 року).
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Тобто, Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
Розділ VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» передбачає можливість звернення сторін виконавчого провадження до суду, який видав виконавчий документ зі скаргою на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення.
Відповідно до положень статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» судам роз`яснено, що скарги мають відповідати загальним вимогам щодо форми та змісту позовної заяви, передбачених положеннями ЦПК України і ГПК України та містити відомості, перелічені у частині четвертій статті 74 Закону «Про виконавче провадження».
Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Згідно з частиною четвертою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» скарга у виконавчому провадженні подається виключно у письмовій формі та має містити: найменування органу державної виконавчої служби, до якого вона подається; повне найменування (прізвище, ім`я та по батькові) стягувача та боржника, їхні місця проживання чи перебування (для фізичних осіб) або місцезнаходження (для юридичних осіб), а також найменування (прізвище, ім`я та по батькові) представника сторони виконавчого провадження, якщо скарга подається представником; реквізити виконавчого документа (вид документа, найменування органу, що його видав, день видачі та номер документа, його резолютивна частина); зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності та посилання на порушену норму закону; викладення обставин, якими скаржник обґрунтовує свої вимоги; підпис скаржника або його представника із зазначенням дня подання скарги.
Ураховуючи викладене, суд у порушення вищевказаних вимог процесуального законодавства не звернув уваги на те, що вимоги частини другої статті 183 Розділу 2 «Заяви з процесуальних питань» ЦПК України не регулюють спірні процесуальні правовідносини, тому не підлягають застосуванню у цій справі, оскільки вказана норма процесуального права поширюється виключно на заяви (клопотання, заперечення), подані до суду без дотримання вимог частин першої або другої цієї статті.
При цьому Верховний Суд звернув увагу на те, що розділ VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» - це окремий вид судового провадження, який містить у собі окремий процесуальний режим розгляду справ.
Крім того, виконання судових рішень є завершальною стадією судового процесу. Саме такий принцип застосовує Європейський суд з прав людини у своїй сталій практиці, зазначаючи, що виконання судових рішень є невід`ємною частиною судового процесу, оскільки без цієї стадії судового процесу сам факт прийняття будь якого рішення суду втрачає сенс. Саме на цій стадії судового процесу завершується відновлення порушених прав особи.
Враховуючи вищевикладені норми права та висновок, викладений Верховним Судом, суд апеляційної інстанції вважає, що повернувши скаргу ОСОБА_1 без розгляду, суд першої інстанції порушив норми процесуального права та безпідставно позбавив заявника конституційного права на доступ до суду.
З огляду на викладене та з урахуванням наведених норм процесуального права, оскаржена ухвала суду підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 374, 379, 381-384, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Коломийського міськрайонного суду від 01 березня 2021 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, є остаточною і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуюча                                                                М.Д. Горейко 
Судді:                                                                        Л. В. Василишин
       І.О. Максюта

Повний текст постанови складено 22 квітня 2021 року