ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2021 року	Львів	Справа № 260/197/20 пров. № А/857/2702/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді                                   Курильця А.Р.,
суддів                                                       Кушнерика М.П., Мікули О.І., 
з участю секретаря                                   Юник А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення  Закарпатського окружного адміністративного суду  від 18 грудня 2020 року у справі  за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,- 

суддя в 1-й інстанції Ващилін Р.О.,
час ухвалення рішення – 18.12.2020 року, 11:40 год.,   
місце ухвалення рішення – м.Ужгород,
дата складання повного тексту рішення – 31.12.2020 року,

                                                    в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 грудня року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України №452-19 від 21 грудня 2019 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В решті позовних вимог відмовлено. 
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що за результатами розгляду повторно поданих заявницею документів залишилися неузгодженими твердження щодо факту належності її чоловіка до прихильників партії ПІВТ із наданими оригіналами документів. Окрім того, під час проведеної співбесіди позивач дає твердження, які містять мало деталей, що стали підставою для подання заяви за нововиявленими обставинами, оскільки такі ґрунтуються на розповідях її чоловіка. Всі надані позивачем пояснення містять загальну інформацію щодо порушення прав членів родин осіб, причетних до ПІВТ, жодних підтверджуючих усних чи письмових доказів щодо прихильності саме її чоловіка до такої надано не було. З огляду на що посадові особи Державної міграційної служби зробили висновок про неналежне доведення факту її переслідування у країні походження та прийняли обґрунтоване рішення. Звертає увагу суду на те, що позивач разом з родиною до прибуття в Україну перебувала в третій безпечній країні, а в Білорусії навіть звернулася із заявою про визнання біженцем, однак отримала відмову.
Згідно ч.4 ст.229 КАС України, фіксування процесу не здійснювалося оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явилися. 
При цьому, 06.04.2021 до апеляційного суду надійшла письмова заява позивача про відкладення розгляду справи із покликанням на запровадження в Закарпатській області червоної зони карантину через COVID-19, що обмежує позивачку в можливості звернутися до фахівця в галузі права для підготовки відзиву на позовну заяву.
За результатами розгляду вказаного клопотання колегія суддів ухвалила його відхилити, оскільки покликання на умови карантину зі сторони позивача не можуть вважатися достатньою підставою для відкладення розгляду справи. 
Рекомендація Ради суддів України (лист № 9-рс-186/20 від 16.03.2020р.) не вказує на припинення судами розгляду справ, а лише встановлює особливий режим судів України, який включає в себе, зокрема, розгляд справ в режимі відеоконференції, по можливості здійснення розгляду справи без участі сторін, в порядку письмового провадження, рекомендацію учасникам судових засідань подавати до суду заяви про розгляд справи у їхній відсутності за наявними у справі матеріалами.
Рекомендаціями Вищої Ради Правосуддя, що затверджені рішенням ВРП від 01.04.2021 року, передбачено забезпечити право осіб на доступ до правосуддя в умовах карантину шляхом проведення засідань органів судової влади в режимі реального часу в мережі Інтернет. Відкладення розгляду справи можливе лише у крайньому разі, лише коли його проведення з використанням електронних засобів зв`язку неможливе через процедурні та технічні причини. За можливості здійснювати розгляд справ без участі сторін, у порядку письмового провадження, крім випадків, коли участь сторін є обов`язковою.
Водночас, позивачем чи його представником не було вжито будь-яких заходів для участі в розгляді справи, зокрема, не заявлено клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції чи проведення засідання в режимі реального часу в мережі Інтернет. тощо, хоча про судове засідання позивачка була повідомлена у встановлений ч.3 ст.126 КАС України строк.
Також відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність в судовому засіданні учасників справи (їх представників), а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача (його представників). Водночас, будь-яких нових доказів або обставин по справі останнім не наведено, клопотань про їх витребування/долучення тощо останнім не заявлено.
В протилежному випадку відкладення розгляду справи без пошуку реальних можливостей здійснювати правосуддя в умовах карантину може бути розцінене як самоусунення від виконання обов`язку по здійсненню розгляду справи.
Подання відзиву на апеляційну скаргу, в порядку ст.304 КАС України, є правом, а не обов`язком учасника справи і відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Додатково колегія суддів враховує, що відповідно до ч.5 ст.44 КАС України учасники справи зобов`язані: 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; 3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; 4) подавати наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; 6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; 7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки суду, а й учасників справи.
Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989р. у справі “Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії” зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Він не буде відповідальним за відкладення, викликані станом його здоров`я, оскільки вони пов`язані з форс-мажорними обставинами.
Окрім цього, Європейський суд з прав людини визнав явно необґрунтованим і тому неприйнятним звернення у справі “Varela Assalino contre le Portugal” (пункт 28, № 64336/01) щодо гарантій публічного судового розгляду. У цій справі заявник просив розглянути його справу в судовому засіданні, однак характер спору не вимагав проведення публічного розгляду. Фактичні обставини справи вже були встановлені, а скарги стосувалися питань права. Європейський суд вказав на те, що відмову у проведенні публічного розгляду не можна вважати необґрунтованою, оскільки під час провадження у справі не виникло ніяких питань, які не можна було вирішити шляхом дослідження письмових доказів.
У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду, є доцільнішим, ніж усні слухання; розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а оскаржуване рішення суду першої інстанції – скасувати, з наступних підстав.
Постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок неповного з`ясування всіх обставин, які можуть бути підставою для побоювань позивача щодо загрози її життю і здоров`ю, відповідачем прийняте безпідставне рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 
Проте колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, вважає їх помилковими, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 ) є громадянкою Республіки Таджикистан, за релігійними переконаннями мусульманка, одружена, разом з чоловіком ОСОБА_2 (далі – ОСОБА_2 ) виховує п`ятьох дітей. 
В 2016 році разом з чотирма неповнолітніми дітьми повітряним транспортом виїхала з міста Душанбе (Таджикистан) в Російську Федерацію, а потім в Білорусь, де проживала декілька місяців. Під час перебування в Білорусі здійснила кілька спроб потрапити до Польщі. Знаходячись в Білорусії, звернулася із заявою про надання статусу біженця, розгляд якої за її клопотанням було припинено. Свій від`їзд з Білорусії та відмову від поданої заяви про надання статусу біженця ОСОБА_1 аргументувала тим, що повертатись до Таджикистану не було безпечно, Росія так само депортує таджиків до країни походження на вимогу Таджикистану, як це б зробила і Білорусь. Після чого 26 серпня 2016 року ОСОБА_1 прибула в Україну з Білорусі. В Україну кордон перетнула автобусом легально, а саме транзитом на 120 годин. 
28 вересня 2016 року ОСОБА_1 вперше звернулася до Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області із заявою №2016LV0022 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В якості причини звернення ОСОБА_1 вказала політичне переслідування її чоловіка, який був членом Партії ісламського Відродження Таджикистану (далі – ПІВТ) та застосування фізичного насильства до неї та її родини.
31 січня 2017 року після проведення перевірки Державною міграційною службою України (далі – ДМС України) прийнято рішення №45-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Підставою для відмови у наданні статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, стала недоведеність факту відношення чоловіка заявниці до ПІВТ.
За результатами судового оскарження прийнятого уповноваженим органом рішення Закарпатським окружним адміністративним судом у справі №807/388/17 у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено. 
У зв`язку з отриманням оригіналів доказів на підтвердження членства ОСОБА_2 в ПІВТ 23 січня 2019 року ОСОБА_1 повторно звернулася до уповноваженого органу із заявою  анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку з новими обставинами, в якій в якості підстави для звернення також вказала політичні переконання її чоловіка за підтримку та співпрацю з ПІВТ, що вважається екстремістською і є забороненою у Таджикистані. Окрім того, послалася на поширені в Таджикистані прояви дискримінації мусульман.
12 лютого 2019 року наказом Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області (далі – ГУ ДМС у Закарпатській області) №25 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", було відмовлено у зв`язку із необґрунтованістю заяви.
Не погоджуючись з таким рішенням уповноваженого органу Соліхова Ш.А. оскаржила його до суду. Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду №260/195/19 від 07.06.2019 позов ОСОБА_1 до ГУ ДМС в Закарпатській області задоволено в повному обсязі. Визнано неправомірним та скасовано рішення ГУ ДМС у Закарпатській області від 12 лютого 2019 року та зобов`язано прийняти стосовно ОСОБА_1 рішення про оформлення документів щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
На виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду №260/195/19 від 07.06.2019 наказом ГУ ДМС в Закарпатській області №93 від 21 серпня 2019 року скасовано наказ ГУ ДМС в Закарпатській області №25 від 12.02.2019 та приступлено до оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянки Таджикистану ОСОБА_1 (арк. спр. 137, т. 1).
У зв`язку з прийняттям рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноваженим органом стосовно громадянки Таджикистану ОСОБА_1 був направлений запит до Управління Служби безпеки України в Закарпатській області, у відповідь на який листом №58/2-3067 від 18.11.2019 було серед іншого повідомлено про відсутність відомостей щодо участі заявниці у діяльності політичної партії “Ісламського Відродження Таджикистану”, переслідування правоохоронними або спеціальними органами Республіки Таджикистан за опозиційні політичні переконання, а також застосування стосовної неї жорстокого поводження (арк. спр. 145 – 146, т. 1).
За результатами проведеної з ОСОБА_1 співбесіди на підставі вивчення матеріалів справи №2019UZ0002 посадова особа ГУ ДМС України в Закарпатській області 21 листопада 2019 року підготувала висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 
За результатами розгляду справи ОСОБА_1 та проведеної з нею співбесіди, відповідно до Висновку від 21 листопада 2019 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у справі, №2019UZ0002 посадова особа ГУ ДМС України в Закарпатській області дійшла висновку про відсутність умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”, та необхідність відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_3 та її неповнолітнім дітям ( ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ) (арк. спр. 147 – 157, т. 1). 
Рішенням ДМС України від 21 грудня 2019 року №452-19 ОСОБА_1 та її неповнолітнім дітям: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 5, 7 ч. 1 ст. 6 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні (арк. спр. 158, т. 1).
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України від 08 липня 2011 року № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI).
Відповідно до частин першої-другої статті 5 Закону № 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Згідно частини сьомої статті 7 Закону № 3671-VI до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина перша статті 8 Закону № 3671-VI).
Відповідно до частини четвертої статті 8 Закону № 3671-VI рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
За правилами частини шостої статті 8 Закону № 3671-VI, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Відповідно до пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;
Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Аналізуючи умови, передбачені частиною першою статті 1 Закону № 3671-VI, суд зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.
Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
При розгляді зазначених категорій справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.
Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.
Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.
Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.
Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.
Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.
Так, Законом України від 21.10.1999 №1185-XIV ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців.
Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік) (далі - Керівництво УВК ООН СБ), яке встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.
Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва УВК ООН СБ, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Пунктами 99-100 глави другої Керівництва УВК ООН СБ встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.
У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника (пункт 195 Керівництва УВКБ ООН).
Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін «не бажає» відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою «внаслідок таких побоювань». Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни «в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». У будь-якому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.
Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.
Отже, на заявника, покладається обов`язок надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 №8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний
Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, передбачені статтею 6 Закону №3671-VI.
За змістом частини першої цієї статті не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
Відповідно до частини першої статті 12 Закону № 3671-VI рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.
Як убачається із встановлених судами обставин справи, заявниця як підставу надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту вказує, що він не може повернутися до країни своєї громадянської належності, тому що їй загрожує небезпека щодо свободи та позбавлення волі, через політичні переконання чоловіка.
Згідно з матеріалами справи, 28 вересня 2016 року ОСОБА_1 вперше звернулася до Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області із заявою №2016LV0022 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В якості причини звернення ОСОБА_1 вказала політичне переслідування її чоловіка, який був членом Партії ісламського Відродження Таджикистану (далі – ПІВТ) та застосування фізичного насильства до неї та її родини.
31 січня 2017 року після проведення перевірки Державною міграційною службою України (далі – ДМС України) прийнято рішення №45-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Підставою для відмови у наданні статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, стала недоведеність факту відношення чоловіка заявниці до ПІВТ.
За результатами судового оскарження прийнятого уповноваженим органом рішення Закарпатським окружним адміністративним судом у справі №807/388/17 у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено. 
У зв`язку з отриманням оригіналів доказів на підтвердження членства ОСОБА_8 в ПІВТ 23 січня 2019 року ОСОБА_1 повторно звернулася до уповноваженого органу із заявою  анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку з новими обставинами, в якій в якості підстави для звернення також вказала політичні переконання її чоловіка за підтримку та співпрацю з ПІВТ, що вважається екстремістською і є забороненою у Таджикистані. Окрім того, послалася на поширені в Таджикистані прояви дискримінації мусульман.
12 лютого 2019 року наказом Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області (далі – ГУ ДМС у Закарпатській області) №25 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", було відмовлено у зв`язку із необґрунтованістю заяви.
Не погоджуючись з таким рішенням уповноваженого органу Соліхова Ш.А. оскаржила його до суду. Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду №260/195/19 від 07.06.2019 позов ОСОБА_1 до ГУ ДМС в Закарпатській області задоволено в повному обсязі. Визнано неправомірним та скасовано рішення ГУ ДМС у Закарпатській області від 12 лютого 2019 року та зобов`язано прийняти стосовно ОСОБА_1 рішення про оформлення документів щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
На виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду №260/195/19 від 07.06.2019 наказом ГУ ДМС в Закарпатській області №93 від 21 серпня 2019 року скасовано наказ ГУ ДМС в Закарпатській області №25 від 12.02.2019 та приступлено до оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянки Таджикистану ОСОБА_1 (арк. спр. 137, т. 1).
При цьому, позивач зазначала, що покинула країну походження через побоювання переслідувань, страх за її життя та життя членів її сім`ї, пов`язаний з переслідуваннями з боку влади всіх представників ПІВТ, прихильником якої являється її чоловік. Окрім того, послалася на поширені в Таджикистані випадки дискримінації мусульман за їх релігійні переконання. Тобто позивачка стверджувала що потребує захисту за релігійними та політичними переконаннями, оскільки вони є мусульманами, а її чоловік – ОСОБА_8 був прихильником забороненої опозиційної партії ПІВТ. Додатково зазначила, що на даний час вдалося отримати оригінали листів від партії, що підтверджують, що її чоловік ОСОБА_8 є прихильником партії і що їм загрожує небезпека у разі повернення до Таджикистану.
Колегія суддів зазначає, що заявник, у свою чергу, не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.
Тобто, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.
Таким чином підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.
Отже, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.
Разом з тим, відповідно до пункту 80 Керівництва УВК ООН СБ наявність інших політичних переконань, відмінних від тих, які розділяються владою, сама по собі не є підставою для подання клопотання про надання статусу біженця. Шукач захисту повинен довести, що у нього є достатні побоювання стати жертвою переслідувань за свої переконання. Це передбачає, що прохач є носієм поглядів, які є неприйнятними для влади, оскільки він критикує її політику та методи.
У заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивачка зазначила, що не вбачає можливим повернення до країни походження, у зв`язку з побоюванням переслідування за політичні переконання Крім того зауважило, що новим доказом є внесення в жовтні 2019 року її чоловіка ОСОБА_8 під номером 1144 до сформованого Департаментом фінансового моніторингу при Національному банку Таджикистану списку осіб, що мають зв`язок з тероризмом (http://nbt.tj/ru/financial_monitoring/perechni.php).
Однак, жодних доказів на підтвердження факту переслідування або отримання погроз з боку органів влади Таджикістану саме щодо неї чи членів її сім`ї, позивачка суду не надала. Крім того, перебування в списку осіб, що на думку уряду причетні до тероризму не передбачає в будь-якому випадку як наслідок катування особи.
Колегією суддів встановлено, що 11.03.2016 року ОСОБА_8 вибув літаком з міста Душанбе (Таджикистан) та прибув в місто Краснодар (РФ). На території Росії за статусом біженця не звертався. Через два місяці до ОСОБА_8 приїхала дружина – позивачка по даній справі ОСОБА_1 з дітьми. Далі з Росії позивач із сім`єю виїхали до Білорусі, де звернулися за отриманням статусу біженця, однак відкликали свої заяви.
ОСОБА_8 , ОСОБА_1 та діти в`їхали автобусом до України
26.08.2016 року через пункт пропуску Нові Яриловичі. До цього передувала відмова у в`їзді в Україну 16.06.2016 року та 19.06.2016 року. 
Після прибуття до України 26.08.2016 року позивачка за бажанням мала можливість звернутися із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, однак до органу міграційної служби за захистом в Україні відразу не звернулася і вперше звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту лише 28 вересня 2016 року.
Відповідно до частини 22 статті 1 № 3671-VI передбачено, що третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.
Колегія суддів наголошує, що позивачка зверталася до органів влади Білорусі з приводу отримання відповідного статусу, проте відкликав свою заяву.
Крім того, позивачка звернулася до Державної міграційної служби із заявою 28.09.2016 року, тобто більше ніж через місяць після прибуття в Україну, однак шукач захисту, який дійсно має побоювання стати жертвою переслідувань і змушений покинути країну громадянської належності якнайшвидше «…звертається за захистом у першій безпечній країні, а не змінює місце перебування.
Колегія суддів наголошує, що з моменту звернення до Державної міграційної служби із заявою 28.09.2016 року позивачка мотивувала свої звернення лише особою чоловіка ОСОБА_8 , сама ж в жодній партії, яка б була забороненою в Таджикістані не перебувала.
Відтак, позивачем не доведено обґрунтованості побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також щодо загрози її життю, безпеці, чи свободі, в країні походження.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, належним чином дослідив, який рівень небезпеки для позивача існує в країні походження та проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачем в заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкеті та протоколах співбесід.
Натомість, громадянкою Республіки Таджикистан ОСОБА_1 не доведено жодного конкретного факту про можливі утиски щодо неї в країні походження.
Крім того, слід зазначити про відсутність фактів, які б підтверджували можливість застосування до позивача смертної кари, катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження, або ж серйозної особистої загрози життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах внутрішнього збройного конфлікту.
Крім того, апеляційний суд враховує правові позиції Верховного Суду, що викладені в постанові від 26.02.2020 року (справа №826/14996/17) та від 31.03.2020 року (справа №420/4829/19).
Додатково, колегія суддів наголошує, що факти і обставини, наведені позивачкою, були предметом судового розгляду в справі за позовом її чоловіка ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби у Закарпатській області про скасування рішення. При цьому, постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2020 року в справі №260/194/199, рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2019 року у справі № 260/194/19 – скасоване та прийнято постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.
Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, через що рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову в задоволенні позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 229,308,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

                                               п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України задовольнити.
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2020 року у справі № 260/197/20 – скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	А. Р. Курилець 	
судді	 	М. П. Кушнерик 	
 	 	О. І. Мікула  	
Повне судове рішення складено 12 квітня 2021 року.