П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

15 червня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/4896/20	
Головуючий в 1 інстанції: Свида Л.І.
          П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача Домусчі С.Д.
суддів: Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,
за участю секретаря судового засідання – Тутової Л.С.
представника відповідача - Одеської обласної прокуратури – Пашаєва Г.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльності, стягнення вихідної допомоги у зв`язку зі звільненням, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -
В С Т А Н О В И В:
           04.06.2020 року позивач – ОСОБА_1 звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до прокуратури Одеської області в якому просила суд:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати вихідної допомоги при звільненні,
- стягнути з відповідача вихідну допомогу у зв`язку із звільненням в розмірі 22144,10 грн., 
- стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 30.04.2020 року по день ухвалення судового рішення. 
В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що наказом прокурора Одеської області №790к від 29.04.2020 року вона звільнена з посади прокурора відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів прокуратури Одеської області та органів прокуратури з 30.04.2020 року. При цьому, позивачці протиправно не виплачено вихідну допомогу при звільненні, а остаточний розрахунок при звільнені проведений із затримкою на п`ять днів.
          Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2020 року, ухваленим у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження, відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
          Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нову постанову якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
          В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт зазначила, що вона була звільнена на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру», а тому незалежно від наявності в наказі про звільнення посилання на п. 1 ч. 1 ст. 40 ЗКпП України, її звільнення (у зв`язку з ліквідацією, реорганізацією, скороченням штатів) має правовим наслідком для роботодавця виплату вихідної допомоги при звільнення відповідно до приписів ч. 1 ст. 44 КЗпП України. Оскільки, при звільнені відповідач не виплатив  вихідної допомоги при звільнення, у відповідача виник обов`язок з виплати середнього заробітку за весь час затримки  розрахунку при звільненні з 30.04.2020 року.
Також апелянт наголосив, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що матеріали справи містять докази, які вказують на те, що відповідач порушив строк остаточного розрахунку з апелянтом, а час затримки становить з 30 квітня по 05 травня 2020 року, оскільки розрахунок при звільненні відбувся не 30.04.2020 року а 05.05.2020 року. Відповідач надав довідку про середньоденний розмір заробітної плати апелянта – 1080,20 грн., а тому у суду першої інстанції були наявні правові підстави для  стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні за п`ять днів  в сумі 5401 грн.
Не погодився апелянт і з тим, що суд першої інстанції  ухвалою від 15.06.2020 року зобов`язав позивача надати докази сплати судового збору у сумі 1681,80 грн., оскільки сума яку апелянт бажає стягнути з відповідача (вихідна допомоги при звільненні) є складовою заробітної плати та в ходить до суми, яку відповідач повинен був сплатити апелянту при звільненні.
Одеська обласна прокуратура у відзиві на апеляційну скаргу послалась на доводи, що узгоджуються із висновками суду першої інстанції, викладеними в рішенні суду першої інстанції, у зв`язку з чим, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.
Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Суд встановив, що ОСОБА_1 працювала в органах прокуратури з 12.12.2006 року по 29.04.2020 року на різних посадах, що підтверджено копією трудової книжки Серії НОМЕР_1 від 12.12.2006 року (а.с. 16-18).
Наказом прокурора Одеської області №790к від 29.04.2020 року, на підставі рішення №75 від 02.04.2020 року кадрової комісії №2, ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів прокуратури Одеської області та органів прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» з 30 квітня 2020 року (а.с. 19).
Відповідно до абз. 2 резолютивної частини наказу прокуратури Одеської області №790к від 29.04.2020 року відділу фінансування та бухгалтерського обліку прокуратури області доручено провести остаточний розрахунок та виплати усі належні ОСОБА_1 виплати при звільненні.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач правомірно не виплатив позивачу при звільненні вихідну допомогу, передбачену ст. 44 КЗпП України, а вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку при звільнення є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 123 Конституції України встановлено, що організація і порядок діяльності органів прокуратури України визначаються законом.
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України регулює Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII (далі Закон №1697-VII), який містить спеціальні норми організації та порядку діяльності органів прокуратури України, особливостей розгляду трудових спорів (зокрема, питання проходження служби в органах прокуратури, звільнення з неї, права і обов`язки прокурорів, їх соціальні гарантії та ін.).
Поряд із цим, порядок розгляду трудових спорів деяких категорій працівників визначено статтею 222 КЗпП України, в якій зазначено, що особливості розгляду трудових спорів суддів, прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини, встановлюється законодавством.
Таким чином, особливості розгляду трудових спорів зокрема, питання проходження служби в органах прокуратури, звільнення з неї, права і обов`язки прокурорів, їх соціальні гарантії регулюються Закон №1697-VII.
Також, частиною п`ятою статті 40 КЗпП України встановлено, що особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
Відповідно до частини третьої статті 16 Закону України № 1697-VII прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом.
Згідно з пунктом 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Частиною п`ятою цієї статті визначено, що на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.
Розглядаючи даний спір, суд враховує позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, яка полягає у тому, що під час вирішення справ щодо звільнення публічних службовців, пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.
Норми Закону № 1697-VII, які визначають умови і підстави звільнення прокурора з посади, є спеціальними по відношенню до інших нормативних актів, у тому числі Кодексу законів про працю України.
Такої правової позиції дотримується й Верховний Суд, про що зазначено, зокрема у постановах від 31 січня 2018 року у справі № 820/1119/16, від 17 жовтня 2018 року у справі № 823/276/16, від 26 листопада 2019 року № 824/19/16-а.
Також Верховним Судом у постанові 05 грудня 2019 року у справі № 804/7399/16 висловлено правову позицію, що згідно з пунктом 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII однією з умов звільнення прокурора з посади є ліквідація чи реорганізація органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. Поряд із цим, не виключається звільнення прокурорів за правилами Кодексу законів про працю України у випадках, коли підстави звільнення є загальними, передбаченими законодавством про працю. В такому разі роботодавцем мають бути дотримані і гарантії при звільненні, передбачені трудовим законодавством.
Апеляційний суд зазначає, що апелянта звільнено на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII, але не у зв`язку із фактом ліквідації, реорганізації органів прокуратури (скорочення штатів), а у зв`язку із визнанням апелянта такою, що неуспішно пройшла атестацію. Тобто звільнення позивача здійснено виключно з підстави, визначеної Законом № 1697-VII, але з урахуванням вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 року №113-ІХ.
Випадки виплати вихідної допомоги при припиненні трудового договору визначені статтею 44 КЗпП України, положеннями якої, серед іншого, визначено, що виплата вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку передбачена при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункту 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 КЗпП України.
Таким чином, умовою виплати працівникові вихідної допомоги за статтею 44 КЗпП України є звільнення працівника виключно з визначених цією статтею підстав, зокрема ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України).
Однак, як правильно встановив суд першої інстанції, підтверджено матеріалами справи та не спростовано доводами апеляційної скарги, апелянт звільнена не з підстав ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, а у зв`язку із прийняттям рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором регіональної прокуратури (п.п. 2 п. 18 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 року №113-ІХ) із зазначенням, у зв`язку із цим, такої загальної умови звільнення, як «ліквідація чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури» - п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону №1697-VII.
За таких обставин, апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення  позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати вихідної допомоги при звільненні, та про стягнення з відповідача вихідної допомоги у зв`язку із звільненням в розмірі 22144,10 грн.
Проте, апеляційний суд частково не погоджується із висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для часткового задоволення вимог про  стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені, з огляду на таке.
Відповідно до наказу прокурора Одеської області №790к від 29.04.2020 року, апелянт звільнена з посади прокурора з 30 квітня 2020 року (а.с. 19). Таким чином, останнім робочим днем є 30.04.2020 року та в саме цей день роботодавець має здійснити  розрахунок та виплатити  працівнику всі належні суми при звільнені.
Апеляційний суд зазначає, що статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03.09.2020 року у справі № 120/579/19-а (ЄДРСР № 91337345), та в силу приписів ст. 242 КАС України, застосовується апеляційним судом.
Відповідно до додатково витребуваних апеляційним судом  доказів, остаточний розрахунок з апелянтом був проведений   05.05.2020 року (а.с. 155, 156, 157, 164-166, 170-172), тобто із затримкою на п`ять днів, оскільки розрахунок з апелянтом мав бути проведений 30.04.2020 року.
Відповідно до наявної в матеріалах справи довідки № 18-94 від 29.05.2020 року (а.с. 21), розмір середньоденної заробітної плати апелянта становить 1080,20 грн.
Отже, оскільки розрахунок при звільненні мав бути проведений в останній робочий день, а саме – 30.04.2020 року, проте фактично був проведений лише 05.05.2020 року, апеляційний суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення такої позовної вимоги, як стягнення відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 по 05 травня 2020 року, в сумі 5401 грн. (п`ять тисяч чотириста одна гривня 00 коп.) (5 х 1080,20).
Решта доводів апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до незгоди з оскаржуваним судовим рішенням, не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції в частині, з якою погоджується апеляційний суд.
Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права при ухваленні судового рішення, внаслідок чого, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України,  апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскаржуване рішення – частковому скасуванню, з прийняттям нового рішення  у відповідній частині.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, апеляційний суд враховує таке.
Матеріалами справи підтверджена сплата  апелянтом судового збору за подання позову  в сумі 1681,60 грн. (а.с. 30) (840,80 грн. за одну вимогу немайнового характеру, заявлену фізичною особою, та 840,80 грн. за вимогу майнового характеру у загальному розмірі 22144,10 грн.), та при поданні апеляційної скарги 1261,21 грн. за одну вимогу немайнового характеру, заявлену фізичною особою, та 1261,20 за вимогу майнового характеру.
У задоволені вимоги немайнового характеру апелянту було відмовлено, проте вимога майнового характеру була задоволена частково на суму 5401 грн., що становить 19,60%  від загальної суми заявленої вимоги майнового характеру, а тому, враховуючи приписи ст. 139 КАС України, понесені апелянтом судові витрати, сплачений судовий збір, має бути відшкодований апелянту відповідачем, у розмірі пропорційному до задоволених вимог, що становить 412 грн. 
Керуючись ст. 19 Конституції України, ст. ст. 2-12, 72-77, 257, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, суд - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2020 року у справі №420/4896/20 скасувати в частині, якою відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, та в цій частині ухвалити нову постанову.
Адміністративний позов ОСОБА_1 в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні – задовольнити частково.
Стягнути з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 по 05 травня 2020 року, в сумі 5401 грн. (п`ять тисяч чотириста одна гривня 00 коп.).
Стягнути з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 судові витрати – сплачений судовий збір, пропорційно задоволеним позовним вимогам, в сумі 412 грн. (чотириста дванадцять гривень 00 коп.). 
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2020 року у справі №420/4896/20 – залишити без змін.
Встановити судовий контроль.
Зобов`язати Одеську обласну прокуратуру подати до Одеського окружного адміністративного суду звіт про виконання постанови апеляційного суду, протягом двадцяти днів з дня отримання копії постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2021 року у справі №420/4896/20.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 24.06.2021 року.

Головуючий суддя 	 	Домусчі С.Д.	
Судді	    	Семенюк Г.В.    Шляхтицький О.І.