ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3282/21 Справа № 180/1853/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Янжула О. С. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2021 року                Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого – Куценко Т.Р., 
суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційні скарги
ОСОБА_1 
       Акціонерного товариства “Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат”, 
на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат" про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я внаслідок виконання трудових обов`язків, - 
ВСТАНОВИЛА: 
У листопаді 2020 року  ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства “Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат” про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, внаслідок виконання трудових обов`язків (а.с. 1-5).
В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що він знаходився у трудових відносинах з АТ Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат». За час роботи на даному підприємстві він отримав професійні захворювання, які обумовлені умовами в яких він працював. Вібрація, важкість праці, хімічні речовини, шум сприяли розвитку професійних захворювань. Відповідно до акту огляду профпатологічної МСЕК 22.03 2010 року ОСОБА_1 надано довідку Серії 10 ААА № 008240 з встановленням третьої групи інвалідності безстроково та визначена причина інвалідності – професійне захворювання. Відповідно до Довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках Серії 10 ААА № 002259 ОСОБА_1 визначено 60% втрати працездатності безстроково з 01.04.2010 року. Внаслідок втрати професійної працездатності позивач вважає, що у нього наявна моральна шкода, оскільки він втратив професійну працездатність, було порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки, позбавлений права реалізувати свої звички та бажання, постійно виникають складнощі у зв`язку із загальною слабкістю, втомою, болями.
Просить стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 150 000 грн., без утримання податку з доходів фізичних осіб.
В подальшому  ОСОБА_1  подав до суду заяву про збільшення позовних вимог згідно якої просить стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 165 000 грн. (а.с. 45-47). 
Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з Акціонерного Товариства "Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат" на користь ОСОБА_1 в відшкодування моральної шкоди 120 000 (сто двадцять тисяч) гривень 00 копійок, з утриманням податку та обов`язкових платежів.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з Акціонерного Товариства "Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат" судовий збір на користь держави в розмірі 840,80 грн. /а.с. 69-71/.
В апеляційній скарзі відповідач АТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить змінити рішення суду в частині визначення розміру моральної шкоди шляхом зменшення її розміру з 120 000 грн. до 60 000 грн. з утриманням податків та зборів.
Апелянт вважає, що визначений судом розмір моральної шкоди не відповідає вимогам розумності, виваженості та справедливості та критеріям статті 23 ЦК України та є завищеним (а.с. 74-77).
ОСОБА_1 скористався своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України та подав відзив на апеляційну скаргу АТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат», в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення (а.с. 94).
В апеляційній позивач ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить змінити рішення суду в частині визначення розміру моральної шкоди та ухвалити рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 155 350 грн., а також стягнути витрати на правничу допомогу у розмірі 15 000 грн.
Апелянт вважає, що визначений судом розмір моральної шкоди не відповідає вимогам розумності, виваженості та справедливості та критеріям статті 23 ЦК України та є заниженим (а.с. 81-82).
АТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» не скористалось своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .
Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційні скарги ОСОБА_1 , Акціонерного товариства “Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат” на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2020 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу АТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» необхідно залишити без задоволення, а апеляційну скаргу  ОСОБА_2  задовольнити частково, з наступних підстав.
Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що позивач знаходився у трудових відносинах з АТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат», що підтверджується копією трудової книжки, заведеної на ОСОБА_1 .
За час роботи на даному підприємстві він отримав професійні захворювання, які обумовлено умовами в яких він працював.
Відповідно до акту огляду профпатологічної МСЕК 22.03.2010 року ОСОБА_1 надано довідку Серії 10 ААА № 008240 з встановленням третьої групи інвалідності безстроково та визначена причина інвалідності професійне захворювання.
За висновком МСЕК Серії 10 ААА № 002259 від 22.03.2010 року ОСОБА_1 первинно визначено ступінь втрати професійної працездатності у відсотках - 60% у зв`язку із професійними захворюваннями та третю групу інвалідності.
Суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 , керувався нормами статей 153, 173, 237-1 КЗпП України, й виходив з того, що у зв`язку з небезпечними умовами праці, низьким рівнем техніки безпеки та впливом комплексу виробничих шкідливих факторів на шахті, позивач отримав професійні захворювання. Внаслідок втрати професійної працездатності у позивача наявна моральна шкода, оскільки він відчуває фізичний біль та душевні страждання, погіршилися його здібності, переживання викликані наслідками професійного захворювання, він втратив професійну працездатність, позбавлений можливості реалізації своїх здібностей, змушений постійно приймати лікарські препарати, постійно відчуває наслідки професійного захворювання, що свідчить про заподіяння позивачу моральної шкоди, а також з урахуванням вимог розумності і справедливості, прийшов до висновку стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди суму 120 000 грн.
Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.
Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.
Згідно частин 1,3 ст.13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.
Відповідно до статті 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.
У відповідності зі ст. 237-1 КзпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.10.2008 року № 20-рп/2008 також роз`яснив про право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).
У відповідності зі ст.ст. 23, 1167 ЦК України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві або внаслідок профзахворювання складається, зокрема, у фізичному болі, душевних стражданнях, які він поніс у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок нещасного випадку.
Наведені вище норми закону свідчать про те, що ушкодження здоров`я, заподіяне позивачеві під час виконання ним трудових обов`язків, спричиняє йому моральні й фізичні страждання, які обмежують його можливість вести звичний спосіб життя, тягнуть за собою не відновлення здоров`я, відчуття болю.
Відповідно до Закону України "Про охорону праці», на підприємство покладено обов`язок забезпечити якісні та безпечні умови праці, а в даному випадку, причиною виникнення у позивача професійного захворювання стала його праця на підприємстві відповідача, що підтверджено актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 11.11.2019 року.
З наведених вище підстав, колегія суддів не сприймає доводи відповідача про відсутність вини підприємства відповідача у виникненні професійного захворювання у позивача, а добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, не знімають з відповідача обов`язку виконати вимоги ч. 2 ст.153 КЗпП України та ст.13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку, тому доводи відповідача у цій частині на думку колегії суддів є необґрунтованими.
Рішенням Конституційного Суду України від 27.01.2004 року №1-рп/2004 передбачено: «4.1. Відповідно до статей 23, 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо.
Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання.
Отже, колегія суддів вважає, що твердження відповідача про недоведеність позивачем моральних страждань є необґрунтованими.
Визначаючи розмір моральної шкоди, судом першої інстанції було враховано роз`яснення наведені в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, та взято до уваги конкретні обставини по справі, зокрема: ступінь, характер, обсяг і тривалість страждань позивача, ступінь втрати професійної працездатності за професійним захворюванням, який становить 60%, який встановлено безстроково, встановлення третьої групи інвалідності, час протягом якого позивач працював у відповідача на посаді пов`язаної з виникненням професійного захворювання, глибину і ступінь його моральних страждань, пов`язаних з фізичним станом здоров`я, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, і наслідків, що настали та вірно визначив розмір моральної шкоди у розмірі 120 000 грн., тому доводи апеляційної скарги з цього приводу колегія суддів відхиляє, як безпідставні.
Виходячи з встановлених конкретних обставин справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, про часткове задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я внаслідок виконання трудових обов`язків та ухвалив обґрунтоване рішення в цій частині, яке відповідає вимогам закону.
Колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.
Колегія суддів не сприймає доводи відповідача про відсутність вини підприємства відповідача у виникненні професійного захворювання у позивача, а добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, не знімають з відповідача обов`язку виконати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку, тому доводи відповідача у цій частині на думку колегії суддів є необґрунтованими.
Доводи апеляційних скарг АТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» та ОСОБА_2 щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я внаслідок виконання трудових обов`язків, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для часткового задоволення позову в цій частині, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Щодо витрат на правову допомогу.
Вирішуючи питання щодо відшкодування витрат на правову допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду документів, які свідчать про оплату адвокату гонорару, пов`язаного із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку, оскільки квитанція особи, яка надає правову допомогу, не є належним та допустимим доказом такої оплати, отже відсутні підстави для стягнення витрат на користь позивача за договором про надання правової допомоги.
Однак, колегія суддів з вказаними висновками суду погодитись не може виходячи з наступного.
Відповідно до положень статті 14 Податкового кодексу України адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність. У свою чергу, Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату. Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні від 29 грудня 2017 року № 148, затверджене постановою Правління Національного банку України, на яке посилається заявник, не визначає порядок здійснення розрахунків адвокатом зі своїм клієнтом за готівку, оскільки не поширюється на осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність.
Тобто, аналіз спеціального законодавства щодо діяльності адвоката дає право зробити висновок про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа.
Статтею 137 ЦПК України також не визначено конкретної форми документу, що надається до суду для підтвердження здійснення оплати витрат на послуги адвоката.
Враховуючи наведене, колегія суддів доходить висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19 (провадження № К/9901/32645/19).
Згідно ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК україни судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. 
Статтею 141 ЦПК України закріплено порядок розподілу судових витрат між сторонами.
Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Отже, з викладеного випливає, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.
Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. п. 7, 48 постанови від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
З матеріалів справи вбачається, що інтереси позивача ОСОБА_1 у даній справі захищає адвокат Чепурнов В.І. на підставі договору про надання правової допомоги від 14.11.2020 року (а.с. 35-36, 50-51).
Згідно п. 3.1. Договору за правову допомогу, передбачену в п.п. 1.2. договору замовник сплачує адвокату винагороду у розмірі визначеною додатком № 1 до цього договору. 
Згідно п. п. 4.1., 4.2. Договору розмір оплати праці адвоката при наданні правової допомоги, а також умови та порядок розрахунків, визначаються сторонами в додатках до цього договору. За домовленістю сторін, оплата правової допомоги може здійснюватись також у вигляді передоплати або авансу.
Згідно додатку № 1 до договору про надання правничої допомоги сторони домовились про готівкою оплату гонорару в сумі 15 000 грн. за наступну роботу: складання позовної заяви — 5 000 грн., складання заяви про збільшення (зменшення) позовних вимог — 2 500 грн., складання відповіді на відзив — 2 500 грн., складання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції — 5 000 грн., який ОСОБА_1 сплачує до підписання договору про надання правничої допомоги (а.с. 48).
Згідно квитанції від 14.11.2020 року на виконання умов договору “Про надання правової допомоги” по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства “Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат” про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я внаслідок виконання трудових відносин від позивача частками отримано готівкою суму гонорару, яка дорівнює 15 000 грн. (а.с. 37, 52).
Згідно акту виконаних робіт від 01.12.2020 року загальна вартість виконаних робіт склала 7 500 грн., з яких: складання позовної заяви, кількість витраченого часу 6,0 год., витрати пов`язані зі складання позову — 5 000 грн.; складання заяви про збільшення позовних вимог, кількість витраченого часу 2,5 год., витрати пов`язані зі складання заяви про збільшення позовних вимог — 2 500 грн. (а.с. 49).
Згідно акту виконаних робіт від 14.12.2020 року загальна вартість виконаних робіт склала 10 000 грн., з яких: складання позовної заяви, кількість витраченого часу 6,0 год., витрати пов`язані зі складання позову — 5 000 грн.; складання заяви про збільшення позовних вимог, кількість витраченого часу 2,5 год., витрати пов`язані зі складання заяви про збільшення позовних вимог — 2 500 грн.; складання відповіді на відзив, кількість витраченого часу 2,5 год., витрати пов`язані зі складання заяви про збільшення позовних вимог — 2 500 грн. (а.с. 66).
Згідно акту виконаних робіт від 11.01.2021 року загальна вартість виконаних робіт склала 15 000 грн., складання апеляційної скарги, кількість витраченого часу 6,0 год., витрати пов`язані зі складання позову — 5 000 грн. (а.с. 83).
Згідно акту виконаних робіт від 08.02.2021 року загальна вартість виконаних робіт склала 15 000 грн., складання відзиву на апеляційну скаргу, кількість витраченого часу 4,0 год., витрати пов`язані зі складання відзиву на апеляційну скаргу — 3 000 грн. (а.с. 95).
Також, в матеріалах справи наявний ордер серія ДП № 01/005 від 14.11.2020 року (а.с. 39, 54 зв.), копія посвідчення № 2211 та копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 2533 (а.с. 38, 53)
Таким чином, витрати понесені позивачем на правничу допомогу у загальному розмірі заявленому позивачем складають 15 000 грн., що підтверджується доказами наявними в матеріалах справи.
З врахуванням того, що рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я внаслідок виконання трудових обов`язків задоволено частково та вказане рішення суду в цій частині залишено без змін до стягнення підлягають витрати на правничу допомогу пропорційно до задоволеної частини у розмірі 10 909,50 грн.
Таким чином, з позивача на користь відповідача слід стягнути витрати на правову допомогу пропорційно розміру задоволених вимог у розмірі 10 909,50 грн., що становить 72,73% задоволених вимог.
Крім того, разом з апеляційною скаргою АТ “Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат” подало клопотання про витребування інформації щодо платіжних реквізитів, необхідних для добровільного виконання судового рішення (а.с. 80), проте, колегія суддів вважає за можливе відмовити у задоволенні вказаного клопотання, оскільки діючим законодавством не передбачено витребування у позивача платіжних реквізитів. Крім того, АТ “Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат” не надано суду будь-яких доказів стосовно того, що заявник звертався до позивача з даним питанням, проте, останній у наданні вказаної інформації відмовив.
Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга АТ “Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат” залишається без задоволення, а апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена лише в частині розподілу витрат.
керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат” – залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — задовольнити частково. 
Рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2020 року в частині відмови у стягнені витрат на правничу допомогу — скасувати.
Стягнути з Акціонерного товариства “Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат” на користь ОСОБА_1 витрати правничу допомогу у розмірі 10 909,50 грн. 
Рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2020 року в іншій частині – залишити без змін.         

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:                                                        Т.Р. Куценко 

Судді:                                                                Е.Л. Демченко

                                                                       М.О. Макаров