Постанова 
Іменем України
 
22 квітня 2021 року
м. Київ
 
справа № 201/1073/18
провадження № 61-13213св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Коротенка Є. В., 
 
учасники справи:
позивач - Дніпровська міська рада,
відповідачі: виконавчий комітет Дніпровської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Юлія Володимирівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кретова Наталія Борисівна, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовомДніпровської міської ради, до якої вступив прокурор Дніпропетровської області, до виконавчого комітету Дніпровської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Юлія Володимирівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кретова Наталія Борисівна, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування записів про державну реєстрацію
 
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 липня 2020 року у складі колегії суддів: Красвітної Т. П., Свистунової О. В., Єлізаренко І. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2018 року Дніпровська міська рада звернулася до суду з позовом,               у якому просила: 
визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 ), видане Виконкомом міської ради народних депутатів на підставі розпорядження                 від 09 листопада 1999 року № 1/941-1999 на ім`я ОСОБА_3 ;
визнати недійсним договір купівлі-продажу від 14 жовтня 2014 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кретовою Н. Б., зареєстрований         в реєстрі за № 1410;
визнати недійсним договір купівлі-продажу від 02 грудня 2014 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю. В., зареєстрований     в реєстрі за № 3114;
скасувати записи про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 476455212101): за ОСОБА_3 , номер запису про право власності                        від 14 жовтня 2014 року № 7329273, внесений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кретовою Н. Б.; за ОСОБА_2 , номер запису про право власності від 14 жовтня 2014 року № НОМЕР_1 , внесений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу             Кретовою Н. Б.; та за ОСОБА_1 , номер запису про право власності                      від 02 грудня 2014 року № НОМЕР_2 , внесений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю. В.
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, Дніпровська міська рада посилалася на те, що       04 серпня 2016 року з листа слідчого управління ГУНП в Дніпропетровській області від 03 серпня 2016 року № 5/7016 їй стало відомо, що в провадженні зазначеного слідчого управління знаходяться матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20 січня 2016 року за № 42016040000000042, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 190 КК України. Згідно із вказаним листом прокуратура встановила, що за адресою: АДРЕСА_1 мешкала ОСОБА_4 , якій на підставі свідоцтва про право власності на житло від 09 листопада 2000 року № 1/941-2000 належала ця квартира. ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згідно з інформацією першої Державної нотаріальної конторив спадковому реєстрі немає відомостей стосовно відкриття спадкової справи на майно, яке належало ОСОБА_4 . Згідно                        з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стало відомо, що 14 жовтня 2014 року приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Кретова Н. Б. зареєстровала за ОСОБА_3 право власності на спірну квартиру на підставі розпорядження від 09 листопада 1999 року № 1/941-1999, виданого Виконкомом міської ради народних депутатів. Того ж дня на підставі договору купівлі-продажу               ОСОБА_3 відчужив спірну квартиру ОСОБА_2 , а 02 грудня 2014 року     ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу відчужив квартиру ОСОБА_1 . Згідно з листом Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 19 грудня 2017 року № 3/5-5144 розпорядження органу приватизації                      від 09 листопада 1999 року  № 1/941-1999 на ім`я ОСОБА_3 не видавалося. Оскільки ОСОБА_4 не мала спадкоємців, то Дніпровська міська рада має право звернутись до суду із заявою про визнання належного ОСОБА_4 майна відумерлою спадщиною, однак у зв`язку з незаконним відчуженням спірної квартири позбавлена такого права.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська рішенням від 28 листопада    2019 року, з урахування ухвали цього ж суду від 28 листопада 2019 року про виправлення описки, позов задовольнив. Визнав недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , видане Виконкомом міської ради народних депутатів на підставі розпорядження                 від 09 листопада 1999 року № 1/941-1999 на ім`я ОСОБА_3 . Визнав недійсним договір купівлі-продажу від 14 жовтня 2014 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кретовою Н. Б., зареєстрований в реєстрі за № 1410. Визнав недійсним договір купівлі-продажу від 02 грудня 2014 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю. В., зареєстрований       в реєстрі за № 3114. Скасував записи про державну реєстрацію права власності     в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме на квартиру                  АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 476455212101): за ОСОБА_3 , номер запису про право власності від 14 жовтня 2014 року № 7329273, внесений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кретовою Н. Б.; за ОСОБА_2 , номер запису про право власності від 14 жовтня 2014 року № НОМЕР_1 , внесений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу           Кретовою Н. Б.; за ОСОБА_1 , номер запису про право власності від 02 грудня 2014 року № НОМЕР_2 , внесений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю. В. Вирішив питання про розподіл судових витрат. 
 
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, оскільки спадщина, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 та складається з квартири АДРЕСА_1 , має ознаки відумерлої та підлягає переданню територіальній громаді міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради за відповідним рішенням суду. Однак 14 жовтня         2014 року за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на спірну квартиру на підставі розпорядження від 09 листопада 1999 року № 1/941-1999, виданого Виконкомом міської ради народних депутатів. Водночас суд встановив, що розпорядження від 09 листопада 1999 року № 1/941-1999 на ім`я ОСОБА_3 . Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради не видавав.           У зв`язку з цим реєстрація права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 та її відчуження іншим відповідачам на підставі договорів купівлі-продажу є не законними.
 
Короткий зміст рішення апеляційного суду
 
Дніпровський апеляційний суд постановою від 28 липня 2020 року рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 28 листопада 2019 року скасував та ухвалив нове рішення, яким позов задовольнив частково. Визнав недійсним свідоцтво про право власності на житло, видане 09 листопада             1999 року Виконкомом міської ради народних депутатів на підставі розпорядження від 09 листопада 1999 року № 1/941-1999, на квартиру АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_3 . В іншій частині позову відмовив. 
 
Апеляційний суд мотивував постанову тим, що є підстави для часткового задоволення позовних вимог та визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, оскільки орган приватизації Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради розпорядження від 09 листопада 1999 року № 1/941-1999 на ім`я ОСОБА_3 та свідоцтво про право власності на зазначену квартиру не видавав. При цьому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог про визнання недійсними договору купівлі-продажу квартири від 14 жовтня 2014 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , та договору купівлі-продажу квартири від 02 грудня 2014 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , оскільки зазначені правочини              є нікчемними та не створюють юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з їх недійсністю. Також суд дійшов висновку, що не підлягають задоволенню вимоги щодо скасування записів про державну реєстрацію прав власності в Державному реєстрі речових прав на спірну квартиру за ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у зв`язку з їх передчасністю, оскільки однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є відповідне рішення суду, яке набрало законної сили. На підставі рішення апеляційного суду у справі, що розглядається, позивач не позбавлений можливості звернутись до державного реєстратора для внесення відповідних змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (в частині запису про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на спірну квартиру за ОСОБА_3 . Водночас апеляційний суд дійшов висновку, що позивач не пропустив трирічний строк на звернення до суду з цим позовом, оскільки про порушення свого права дізнався з листа СУ ГУНП в Дніпропетровській області від 03 серпня 2016 року       № 5/7016, в якому зазначено, що в проваджені СУ ГУНП в Дніпропетровській області знаходяться матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20 січня 2016 року за                                               № 42016040000000042, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 190 КК України, щодо неправомірних дій з приводу спірного нерухомого майна.
 
Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи
 
У вересні 2020 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу,         в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 липня 2020 року            і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.
 
Підставою касаційного оскарження вказувала те, що апеляційний суд застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду              від 20 листопада 2018 року у справі № 372/2592/15-ц та постанові Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 636/2623/14-ц.
 
Касаційна скарга мотивована неврахуванням судом апеляційної інстанції того, що при розгляді справи в суді першої та апеляційної інстанції  ОСОБА_1  неодноразово зазначала, що вказав зазначив недостовірні відомості щодо часу,          з якого він дізнався про порушення своїх прав. Однак суди попередніх інстанцій викладені відповідачем доводи не дослідили, а обмежилися лише твердженнями позивача про те, що позовна давність не порушена. Також апеляційний суд не дав відповіді на аргументи відповідача про безпідставність залучення прокуратури до участі у справі. Крім того, дійшовши висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції не оцінив пропорційність втручання у право власності відповідача на спірну квартиру,                а саме пропорційність передання квартири, в якій проживає молода сім`я, Дніпровській міській раді, легітимній меті застосування такого позбавлення права на мирне володіння майном. Крім того, суди попередніх інстанцій не витребували у правоохоронних органів інформації про стан досудового розслідування                        у кримінальному провадженні № 42017042630000004 та статус ОСОБА_1                   у цьому кримінальному провадженні. При цьому, на думку ОСОБА_1 , лист        від 03 серпня 2016 року № 5/7016 став формальною підставою для звернення до суду, а характер спору свідчить про штучний характер відкритого кримінального провадження, завдяки існуванню якого прокуратура досягла результату у цій справі.
 
У листопаді 2020 року Дніпровська обласна прокуратура подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін, оскільки це судове рішення є законним і обґрунтованим, суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, дав належну правову оцінку наявним в матеріалах справи доказам. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
16 листопада 2020 року справа № 201/1073/18 надійшла до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи 
 
Апеляційний суд встановив, що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_4 (записано російською мовою ОСОБА_4 ) на підставі свідоцтва про право власності від 09 листопада              2000 року, виданого згідно з розпорядженням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 09 листопада 2000 року № 1/941-2000.
 
Зазначене свідоцтво про право власності зареєстроване у Комунальному підприємстві «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради» (далі - КП «ДМБТІ «ДОР») в реєстровій книзі     № 362п за реєстровим номером 47-92, що також підтверджується листом КП «ДМБТІ «ДОР» від 19 січня 2018 року № 641 та листом Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 12 грудня 2017 року № 3/4-2827.
 
З актового запису про смерть від 22 січня 2013 року № 591, складеного відділом державної реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції            у Дніпропетровській області, встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та на час смерті проживала на АДРЕСА_1 .
 
Згідно з Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 22 грудня 2015 року      № 42548803, виданої Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, спадкова справа після смерті ОСОБА_4 не заводилася.
 
14 жовтня 2014 року приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Кретова Н. Б. зареєструвала за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності від 09 листопада 1999 року № 1/941-1999, виданого Виконкомом міської ради народних депутатів (номер запису про право власності від 14 жовтня 2014 року № 7329273), що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності                  від 14 жовтня 2014 року № 28086042.
 
В матеріалах справи є копія свідоцтва про право власності ОСОБА_3 (запис російською мовою: ОСОБА_3 )на спірну квартиру, виданого Виконкомом міської ради народних депутатів 09 листопада 1999 року на підставі розпорядження від 09 листопада 1999 року № 1/941-1999, зареєстрованого у КП «ДМБТІ «ДОР» за № 362п-46-93.
 
14 жовтня 2014 року між ОСОБА_3 як продавцем та ОСОБА_2 як покупцем був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кретовою Н. Б. та зареєстрований в реєстрі за № 1410, за умовами якого ОСОБА_2 набув                       у власність спірну квартиру.
 
В подальшому 02 грудня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю. В. та зареєстрований в реєстрі за № 3114, за умовами якого ОСОБА_1 набула у власність спірну квартиру АДРЕСА_1 .
 
Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради листом                    від 19 грудня 2017 року № 3/5-5144 повідомив, що розпорядження органу приватизації від 09 листопада 1999 року № 1/941-1999 на спірну квартиру на ім`я ОСОБА_3 цим не видавалось.
 
КП «ДМБТІ «ДОР» листом від 19 січня 2018 року № 641 повідомило, що станом на 31 грудня 2012 року згідно з реєстровою книгою за адресою: АДРЕСА_1 містяться відомості про право власності за « ОСОБА_4 » (прізвище, ім`я, по-батькові російською мовою згідно                      з реєстровою книгою), на підставі свідоцтва про право власності від 09 листопада 2000 року, виданого Виконкомом міської ради народних депутатів згідно                      з розпорядженням (наказом) № 1/941-2000, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДОР» та записаного до реєстрової книги № 362п за реєстровим № 47-92; у реєстровій книзі № 362п за реєстровим № 46-93 немає відомостей щодо реєстрації права власності за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності                           від 09 листопада 1999 року, виданого Виконкомом міської ради народних депутатів.
 
З листа СУ ГУНП в Дніпропетровській області від 03 серпня 2016 року                                № 5/7016 встановлено, що в провадженні слідчого управління знаходяться матеріали кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20 січня 2016 року за № 42016040000000042 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 190 КК України. Згідно зі змістом порвадження, невстановлені особи  використовуючи підроблені документи, 14 жовтня 2014 року отримали право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яку в подальшому реалізували.
 
У письмових поясненнях прокуратури Дніпропетровської області від 27 липня 2020 року зазначено, що 29 липня 2016 року у кримінальному провадженні                 № 42016040000000042 складено повідомлення про підозру ОСОБА_3 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 190 КК України; в подальшому зазначене кримінальне провадження декілька разів зупинялось у зв`язку із невстановленням місцезнаходження підозрюваного; 09 квітня 2020 року місцезнаходження підозрюваного          ОСОБА_3 встановлено та повідомлено йому про підозру у вчиненні кримінального правопорушення; 18 травня 2020 року слідчий СВ Новокодацького ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області прийняв постанову про оголошення розшуку підозрюваного ОСОБА_3 та зупинив кримінальне провадження;           у зазначеному кримінальному провадженні триває досудове розслідування; до суду з обвинувальним актом матеріали кримінального провадження не передавались.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                       є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;               2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи                                       у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Зміст прохальної частини касаційної скарги з урахуванням принципу диспозитивності свідчить про те, що постанова Дніпровського апеляційного суду від 28 липня 2020 року оскаржена тільки в частині задоволених вимог позову,           а тому переглядається лише в частині вирішення цих вимог. 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права            в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
 
Приватизація житла здійснюється у порядку, встановленому Законом України від 19 червня 1992 року № 2482-XII«Про приватизацію державного житлового фонду».
 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (тут і далі - у редакції, чинній на дату, зазначену в оспорюваному свідоцтві про право власності) приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир  (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий  фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться              у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. 
 
Згідно з частинами першою, п`ятою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні  або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи            з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом  про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.
 
Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що органом приватизації -Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради - розпорядження від 09 листопада 1999 року № 1/941-1999 на ім`я ОСОБА_3 та свідоцтво про право власності на спірну квартиру не видавалися, а тому вимоги позову про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, виданого 09 листопада 1999 року на підставі розпорядження від 09 листопада 1999 року       № 1/941-1999 на квартиру АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_3 є обґрунтованими та доведеними.
 
Аргументи касаційної скарги не спростовують зазначених висновків апеляційного суду, а зводяться до незгоди заявника з ухваленим у справі судовим рішенням та необхідності переоцінки доказів у справі. Водночас суд касаційної інстанції                  є судом права, а не факту і згідно з вимогами процесуального закону не здійснює переоцінки доказів у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.
 
Перевіряючи доводи касаційної скарги про те, що позивач попустив позовну давність, суд касаційної інстанції виходить з такого.
 
Згідно зі статтею 71 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі - ЦК Української РСР), чинного на дату, зазначену в оспорюваному свідоцтві про право власності, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.
 
Згідно зі статтею 80 ЦК Української РСР закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.
 
Відповідно до статті 76 ЦК Української РСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.
 
Аналогічні норми закріплені у статтях 256, 257, 267 та частині першій статті            261 чинного ЦК України, згідно з якими перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
 
Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.
 
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
 
Ураховуючи викладене, Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, оскільки суд встановив, що Дніпровській міській раді про осіб, які безпосередньо порушили права територіальної громади міста, стало відомо після отримання листа СУ ГУНП в Дніпропетровській області від 03 серпня         2016 року, а з позовом Дніпровська міська рада звернулася у лютому 2018 року, тобто у межах позовної давності.
 
Безпідставними є й аргументи касаційної скарги про те, що апеляційний суд застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 372/2592/15-ц та постанові Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 636/2623/14-ц, оскільки       у зазначених постановах міститься висновок про обчислення позовної давності              в разі звернення прокурора в інтересах відповідного органу. Водночас, у справі, що переглядається позивачем є міська рада, а не прокурор в її інтересах.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не оцінив пропорційність втручання у право власності відповідача на спірну квартиру, не заслуговують на увагу, оскільки часткового задовольняючи позов та визнаючи недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 житло, видане 09 листопада 1999 року Виконкомом міської ради народних депутатів на підставі розпорядження від 09 листопада 1999 року                 № 1/941-1999 на ім`я ОСОБА_3 , суд не вирішував питання про позбавлення права власності ОСОБА_1 на спірну квартиру.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Оскаржувана постанова апеляційного суду відповідає вимогам закону, і підстав для її скасування немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 липня 2020 року в частині задоволених вимог про визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , видане 09 листопада           1999 року Виконкомом міської ради народних депутатів на підставі розпорядження від 09 листопада 1999 року № 1/941-1999, на ім`я ОСОБА_3 залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
 
Судді:	А. Ю. Зайцев	
 	 	
 	В. С. Жданова	
 	 	
 	Є. В. Коротенко