Ухвала
Іменем України
17 травня 2021 року
м. Київ
справа № 335/12985/18
провадження № 51 - 6002 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 24 березня 2021 року стосовно ОСОБА_5 , 
встановив:
За вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 серпня 2020 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі – КК України) і призначено йому покарання у вигляді семи років позбавлення волі. Вирішено питання щодо речових доказів.
Запорізьким апеляційним судом ухвалою від 24 березня 2021 року апеляційні скарги обвинуваченого, захисника та прокурора залишено без задоволення, а вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 серпня 2020 року – без змін. 
До Верховного Суду надійшла касаційна скарга прокурора ОСОБА_6 , в якій вона порушує питання про скасування оскаржуваного судового рішення та направлення кримінального провадження на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Зазначає, що апеляційний суд необґрунтовано, без належної оцінки доводів прокурора, погодився з перекваліфікацією судом першої інстанції дій обвинуваченого на ч. 1 ст. 121 КК України. Вважає, що оскільки обвинувачений мав умисел на заподіяння смерті потерпілим, тому його дії слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 15 п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України. Вказує, що призначене судом покарання обвинуваченому не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Посилається на те, що судом не враховано обставину, що обтяжує покарання – вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння. Зазначає, що суд апеляційної інстанції, в порушення вимог ст. 419 КПК України, у своєму рішенні не навів підстав, з яких апеляційну скаргу прокурора визнано необґрунтованою. 
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428  КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Так, згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Доводи касаційної скарги прокурора, якими він обґрунтовує заявлені вимоги, аналогічні доводам його апеляційної скарги, яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду.
Оцінюючи доводи касаційної скарги прокурора в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність колегія суддів виходить з наступного.
Так, в постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, апеляційний суд, зазначив, що суд першої інстанції, провів судовий розгляд кримінального провадження у відповідності до положень кримінального процесуального закону та ухвалив вирок, зміст якого відповідає вимогам ст. 374 КПК України, зокрема щодо викладення оцінки та аналізу досліджених в судовому засіданні доказів, з зазначенням підстав, з яких приймає одні докази та відкидає інші.
Зі змісту судових рішень вбачається, що у судовому засіданні, безпосередньо у  встановленому законом порядку судом першої інстанції були допитані обвинувачений ОСОБА_5 , потерпілі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , експерт ОСОБА_16 зміст показань яких детально викладений у вироку. 
Крім того, судами встановлено, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення підтверджується іншими дослідженими в ході судового розгляду доказами, зокрема, протоколами огляду місця події від 09 серпня 2018 року; протоколами огляду предмета від 05 та 06 вересня 2018 року, протоколами проведення слідчого експерименту від 12 вересня 2018 року та 21 січня 2020 року, а також висновками експертів.
За змістом ст. 24 КК України наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або свідомо припускала їх настання.
Умисел має дві характерні ознаки – інтелектуальну і вольову. Інтелектуальна – це усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру своєї дії чи бездіяльності та передбачення її суспільно небезпечних наслідків. Вольова – наявність у суб`єкта бажання настання суспільно небезпечних наслідків від вчиненого ним діяння чи свідоме їх допущення.
Питання про наявність чи відсутність умислу на вбивство необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного й потерпілого, що передувала події, їхні стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.
Так, судом апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні було зазначено, що на відміну від визначеного умислу, де особа має конкретне, точне уявлення про індивідуально визначений результат свого діяння, передбачає можливість настання конкретних суспільно-небезпечних наслідків, при альтернативному або невизначеному умислі свідомість винного охоплює можливість настання двох або більше конкретно визначених наслідків (альтернативний), або широкого спектру негативних наслідків в межах одного виду шкоди чи різних її видів, що, хоча і охоплюються передбаченням винного, але індивідуально не визначені в його свідомості (невизначений). Для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, повинні ретельно досліджуватися докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного з метою відмежування смерті від тілесних ушкоджень. Підставою для кваліфікації дій ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 15 п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України може бути лише наявність відповідних доказів, які повинна була надати сторона обвинувачення, що дозволило б суду сформувати внутрішнє переконання та дійти обґрунтованого висновку про психічне ставлення засудженого до заподіяння смерті потерпілим саме у формі умислу. При цьому, судами встановлено, що стороною обвинувачення не було обґрунтовано належним чином наявність у діях ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України. 
Водночас, погоджуючись з позицією суду першої інстанції щодо кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 121 КК України, апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції при цьому виходив із встановлених обставин кримінального правопорушення, оцінивши в сукупності досліджені під час судового розгляду докази, у відповідності до вимог ст. 94 КПК України. Врахувавши в сукупності встановлені об`єктивні обставини провадження, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що оскільки ОСОБА_5 діяв з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю потерпілим, тому відповідальність у цьому випадку повинна наставати лише за наслідки, які фактично були заподіяні, а саме за спричинення тяжких тілесних ушкоджень.
Таким чином, апеляційний суд, переглядаючи вирок врахував, що докази по справі були належним чином досліджені під час розгляду в суді першої інстанції, є належними та допустимими відповідно до вимог статей 84-86 КПК України, оцінені судом згідно із ст. 94 КПК України, та в своїй сукупності спростовують доводи прокурора про наявність достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України.
Щодо доводів касаційної скарги прокурора про невідповідність призначення покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого внаслідок м`якості та неврахування судом вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння як обтяжуючої обставини слід зазначити наступне.
Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Статті 65-73 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, а також звільнення від покарання та його відбування.  
Питання призначення покарання та звільнення від його відбування визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Так, суд апеляційної інстанції у оскаржуваному рішенні зазначив, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_5 покарання, урахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України класифікується як тяжкий злочин, характер кримінального правопорушення, яке пов`язане із злочинами проти життя та здоров`я особи, яке виразилось в умисному тілесному ушкодженні, небезпечному для життя в момент заподіяння та правильно врахував суспільну небезпеку скоєного кримінального правопорушення.
Належно прийняв до уваги дані про особу ОСОБА_5 , який раніше не судимий, однак притягувався до кримінальної відповідальності, не працевлаштований, не одружений, є інвалідом 3-ої групи, у лікаря нарколога на обліку не перебуває, однак раніше періодично перебував на профілактичному обліку, у лікаря психіатра на обліку не перебуває, неодноразово був ініціатором та учасником конфліктів. 
Врахував і конкретні обставини кримінального провадження, а саме, відсутність обставин, які пом`якшують покарання, наявність обставин, які обтяжують покарання, а саме вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння та призначив ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі строком на сім років, яке повністю відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставинам справи та особі обвинуваченого, а також, сприятиме меті покарання, буде достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження в подальшому вчинення нових кримінальних правопорушень, як самим обвинуваченим так і іншими особами.
Призначене засудженому покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є необхідним для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.
Решта доводів касаційної скарги прокурора висновків суду апеляційної інстанції також не спростовує та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених по справі обставин, що в силу вимог статті 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції. 
Таким чином, на переконання колегії суддів касаційного суду, під час апеляційного розгляду, суд перевірив доводи апеляційної скарги прокурора та надав на них вичерпну відповідь, належним чином вмотивував своє рішення з наведенням докладних мотивів.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
В той же час, касаційна скарга прокурора ОСОБА_4 не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність або невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, які перешкодили чи могли перешкодити суду апеляційної інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412, 413, 414 КПК України, а відтак й необхідності скасування судового рішення на підставах, передбачених  ч.1  ст. 438 КПК України.
Оскільки з касаційної скарги прокурора, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2  ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 24 березня 2021 року стосовно ОСОБА_5 відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                                      ОСОБА_2 ій                                          ОСОБА_3