Ухвала
Іменем України
24 червня 2021 року
м. Київ
справа № 127/18389/20
провадження № 51 - 3113 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_5 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 26 січня 2021 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 23 березня 2021 року стосовно ОСОБА_5 , 
встановив:
За вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 26 січня 2021 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 345 Кримінального кодексу України (далі – КК України) і призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на один рік. Вирішено питання щодо речових доказів.
Вінницьким апеляційним судом ухвалою від 23 березня 2021 року апеляційні скарги обвинуваченого та захисника задоволено частково, апеляційну скаргу прокурора задоволено, вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 26 січня 2021 року змінено та призначено  ОСОБА_5 покарання у вигляді позбавлення волі строком на один рік. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_5 від відбування покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком на три роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України. 
До Верховного Суду надійшла касаційна скарга захисника ОСОБА_4 , в якій він порушує питання про зміну оскаржуваних судових рішень.
Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанції допущені неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Вважає, що у потерпілого не було підстав реально сприймати погрози вбивства з боку обвинуваченого, а вчинене ним кримінальне правопорушення слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 296 КК України. Посилається на те, що судом апеляційної інстанції не враховано дані про особу винного та обставини, що пом`якшують відповідальність, зокрема визнання вини та щире розкаяння, тому призначене судом покарання обвинуваченому не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості. 
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Так, згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Доводи захисника, якими він обґрунтовує заявлені вимоги, аналогічні доводам його апеляційної скарги, яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду.
Оцінюючи доводи захисника в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність колегія суддів виходить з наступного.
Так, у постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, апеляційний суд, зазначив, що суд першої інстанції при розгляді кримінального провадження дотримався вимог ст. 94 КПК України, викладені у вироку висновки про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 345 КК України відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені дослідженими в судовому засіданні детально викладеними у вироці доказами, яким суд надав всебічну і об`єктивну оцінку в їх сукупності та взаємозв`язку. 
Зі змісту судових рішень вбачається, що у судовому засіданні, безпосередньо у встановленому законом порядку судом першої інстанції були допитані обвинувачений ОСОБА_5 , потерпілий ОСОБА_6 , свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , зміст показань яких детально викладений у вироку. 
Крім того, судами встановлено, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення підтверджується іншими дослідженими в ході судового розгляду доказами, зокрема, протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 29 червня 2020 року, постановою від 29 червня 2020 року про притягнення ОСОБА_5 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 178 КУпАП, протоколом від 29 червня 2020 року про притягнення ОСОБА_5 до адміністративної відповідальності за ст. 173 КУпАП, протоколом про адміністративне затримання від 29 червня 2020 року, протоколом затримання від 30 червня 2020 року, висновком судово-медичної експертизи від 10 липня 2020 року, протоколом тимчасового доступу до речей і документів від 05 серпня 2020 року, протоколом огляду документу від 05 серпня 2020 року, протоколами пред`явлення особи для впізнання від 12 та 14 серпня 2020 року. 
Так, відповідно до ч. 1 ст. 345 КК України передбачена відповідальність за погрозу вбивством, насильством або знищенням чи пошкодженням майна щодо працівника правоохоронного органу, а також щодо його близьких родичів у зв`язку з виконанням цим працівником службового обов`язку.
При цьому, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 345 КК України вважається закінченим з моменту висловлення погрози.
Суб`єктивна сторона даного кримінального правопорушення характеризується прямим умислом та мотивом у зв`язку із виконанням працівником правоохоронного органу службових обов`язків, з метою: 
-          не допустити виконання службових обов`язків,
-          зупинити, перервати виконання потерпілим своїх службових обов`язків,
-          помститися потерпілому за виконання ним своїх службових обов`язків.
Водночас, як вбачається зі змісту рішень судів першої та апеляційної інстанції, суди дійшли висновку, що обвинувачений ОСОБА_5 погрожував потерпілому ОСОБА_6 у зв`язку із виконанням ним своїх посадових обов`язків, про що достеменно було відомо обвинуваченому, і саме з метою помсти потерпілому, в тому числі через те, що його було затримано у зв`язку із вчиненням адміністративного правопорушення та застосування до нього спеціальних засобів кайданок. Зазначені обставини також підтверджуються показаннями свідка ОСОБА_9 . Після дослідження в судовому засіданні відеозаписів з нагрудних камер працівників поліції та допиту свідків, обвинувачений також визнав факт висловлювання ним погроз життю працівника поліції ОСОБА_6 , посилаючись на те, що на той час перебував у стані алкогольного сп`яніння та не розумів значення своїх дій та слів. Таким чином, суди дійшли обґрунтованого висновку, що дії ОСОБА_5 правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 345 КК України.
Разом з тим, переглядаючи вирок суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що докази по справі були належним чином досліджені під час розгляду в суді першої інстанції, є належними та допустимими відповідно до вимог статей 84-86 КПК України, оцінені судом згідно із ст. 94 КПК України, та в своїй сукупності спростовують доводи захисника про наявність достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України.
Щодо доводів касаційної скарги захисника про невідповідність призначення покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого внаслідок суворості та неврахування судом даних про особу винного та обставини, що пом`якшують відповідальність, зокрема визнання вини та щире розкаяння слід зазначити наступне.
Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Статті 65-73 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, а також звільнення від покарання та його відбування.  
Питання призначення покарання та звільнення від його відбування визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Так, суд апеляційної інстанції у оскаржуваному рішенні зазначив, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_5 покарання, належним чином не врахував особи останнього, який раніше не судимий, має міцні соціальні зв`язки, дружину та малолітню дитину, до затримання працював адміністратором, фінансово забезпечував сім`ю. Крім того, в ході апеляційного розгляду обвинувачений фактичні обставини визнав, лише не погодився із кваліфікацією, шкодував про вчинене, каявся.
У зв`язку з чим колегія суддів апеляційного суду прийшла до висновку, що перебування обвинуваченого на волі не спричинить небезпеки для оточуючих, поведінка після скоєного свідчить про його виправлення, що дало підстави для зміни вироку суду першої інстанції та застосування положень ст. 75 КК України. З чим погоджується і колегія суддів касаційного суду.
Призначене засудженому покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є необхідним для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.
Решта доводів касаційної скарги захисника висновків суду апеляційної інстанції також не спростовує та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених по справі обставин, що в силу вимог статті 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції. 
Таким чином, на переконання колегії суддів касаційного суду, під час апеляційного розгляду, суд перевірив доводи апеляційної скарги захисника та надав на них вичерпну відповідь, належним чином вмотивував своє рішення з наведенням докладних мотивів.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
В той же час, касаційна скарга захисника ОСОБА_4 не містить конкретного обґрунтування неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність або невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, які перешкодили чи могли перешкодити суду апеляційної інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 413, 414 КПК України, а відтак й необхідності зміни судових рішень на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.
Оскільки з касаційної скарги захисника, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2  ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 26 січня 2021 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 23 березня 2021 року стосовно ОСОБА_5 відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                              ОСОБА_2                                      ОСОБА_3