Постанова 
Іменем  України
 
02 червня 2021 року
м. Київ
 
справа № 521/10053/17-ц
 
провадження № 61-511св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., 
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
представник позивача - адвокат Горда Валерій Владиславович,
відповідачі:  ОСОБА_2 , публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Горди Валерія Владиславовича, на постанову Одеського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року у складі колегії суддів: Цюри Т. В., Гірняк Л. А., Комлевої О. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2017 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - ПАТ «Промінвестбанк») про визнання договорів дарування та іпотеки недійсними, визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння. 
 
Позовна заява мотивована тим, що йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 27 березня 2007 року належала квартира АДРЕСА_1 . 18 квітня 2008 року він уклав договір дарування квартири АДРЕСА_1 за вищевказаною адресою, за умовами якого подарував її  ОСОБА_2 .
Стверджував, що вищевказаний договір ним підписано, коли він знаходився в такому стані, що не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними. При цьому він не усвідомлював, що фактично передав спірну квартиру                    у власність  ОСОБА_2 , його волевиявлення не було вільним                                     і не відповідало його внутрішній волі, оскільки в момент підписання договору він не розумів, який саме документ підписує, які наслідки підписання такого документу, наміру передавати своє єдине житло                         у власність відповідачці він не мав.
У кінці 2016 року йому стало відомо, що на квартиру  АДРЕСА_1  приватним нотаріусом накладено обтяження від 03 вересня 2008 року № 7851374 у зв`язку з укладенням договору іпотеки між банком та ОСОБА_2 , а також відділом примусового виконання рішень управління держаної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області щодо виконання судового рішення на підставі виконавчого листа № 1519/13268/2012, виданого                     04 липня 2014 року Малиновським районним судом м. Одеси.
Позивач зазначав, що в процесі судового розгляду, а саме 06 вересня                     2018 року, йому стало відомо, що 04 вересня 2017 року право власності                  на квартиру  АДРЕСА_1 було оформлено за ПАТ «Промінвестбанк».
 
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 , уточнивши позовні вимоги, просив суд: визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 18 квітня 2008 року між ним              та ОСОБА_2 ; визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 ; визнати недійсним договір іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя                      № 44/39/10, укладений 03 вересня 2008 року між ПАТ «Промінвестбанк»               та ОСОБА_2 , зареєстрований приватним нотаріусом Гашовою В. В.                   за № 8917; скасувати обтяження на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 102,0 кв. м, у тому числі житловою 61,3 кв. м від 03 вересня 2008 року № 7851374; скасувати свідоцтво про реєстрацію права власності від 04 вересня 2017 року № 2474, видане  приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Делі Н. Г.; скасувати постанову заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Коржова Ю. Е. про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 24 липня                      2017 року; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 04 вересня 2017 року № 36895812, видане приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Делі Н. Г.; вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про власника, підстави виникнення права власності та підстави внесення запису, внесених на підставі свідоцтва про реєстрацію права власності від 04 вересня 2017 року № 2474 та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень                            від 04 вересня 2017 року № 36895812, виданого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Делі Н. Г.; витребувати                                 у ПАТ «Промінвестбанк» квартиру АДРЕСА_1 ; вжити заходи забезпечення позову, а саме заборони будь-кому вчиняти дії, направлені на відчуження квартири АДРЕСА_1 до набрання чинності рішенням у справі. 
 
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, в якій просила подальший розгляд справи проводити без її участі, позов ОСОБА_1 задовольнити (а. с. 13, т. 2).   
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 28 листопада 
2018 року у складі судді Сегеди О. М. позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 18 квітня 2008 року між 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , недійсним.
Визнано договір іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя № 44/39/10, укладений 03 вересня 2008 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком, (правонаступник - ПАТ «Промінвестбанк») та ОСОБА_2 , зареєстрований приватним нотаріусом Гашовою В. В. за № 8917, недійсним.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 102,0 кв. м, у тому числі житловою площею 61,3 кв. м.
Витребувано у ПАТ «Промінвестбанк» квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 102,0 кв. м, у тому числі житловою площею 61,3 кв. м.
Скасовано свідоцтво про право власності від 04 вересня 2017 року                        на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 102,0 кв. м, житловою площею 61,3 кв. м, видане                    ПАТ «Промінвестбанк» приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Делі Н. Г., зареєстроване в реєстрі за № 2474. 
Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 
(з відкриттям розділу) від 04 вересня 2017 року № 36895812, видане приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Делі Н. Г., на квартиру 
АДРЕСА_1 , загальною площею 102,0 кв. м, у тому числі житловою площею 61,3 кв. м.
Скасовано обтяження на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 102,0 кв. м, у тому числі житловою площею 61,3 кв. м, від 03 вересня 2008 року № 7851374.
Вилучено із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про власника, підстави виникнення права власності та підстави внесення запису, внесених на підставі свідоцтва про реєстрацію права власності 
від 04 вересня 2017 року № 2474 та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 04 вересня 2017 року № 36895812, виданого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Делі Н. Г.
В інший частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що договір дарування квартири          АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , за згодою дружини позивача - ОСОБА_3 , та посвідчений 18 квітня 2008 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Коваль Н. В., на підставі статей 203, 215,             225 ЦК України є недійсним, оскільки на час його укладення ОСОБА_1 страждав на хронічний, стійкий психічний розлад  у вигляді «Органічного шизофреноподібного розладу», внаслідок чого, він не був здатен усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Зазначене підтверджується висновками судово-психіатричних експертиз від 18 липня 2014 року№ 121ц, від 28 березня 2018 року № 148. 
Договір іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя від 03 вересня 2008 року № 44/39/10, укладений між ПАТ «Промінвестбанк» та ОСОБА_2 , від імені якої діяла ОСОБА_3 , та посвідчений 03 вересня 2008 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гашовою В. В. був укладений на підставі недійсного договору дарування             від 18 квітня 2008 року, тому договір іпотеки із застереженням                            про задоволення вимог іпотекодержателя від 03 вересня 2008 року                      № 44/39/10  є також недійсним, у зв`язку із чим, суд з власної ініціативи застосував наслідки недійсності нікчемного правочину.
Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначив, що в кінці 2016 року йому стало відомо, що на квартиру  АДРЕСА_1  було накладено обтяження та у липні             2017 року позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав,                 тому строк позовної давності ним не пропущено.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року апеляційну скаргу ПАТ «Промінвестбанк» задоволено частково. 
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 листопада                     2018 року скасовано. 
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що обґрунтованим                              є висновок районного суду про те, що договір дарування квартири   АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1                                     та ОСОБА_2 , за згодою дружини позивача - ОСОБА_3 , посвідчений       18 квітня 2008 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Коваль Н. В., на підставі статей 203, 215, 225 ЦК України є недійсним. При цьому договір іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя від 03 вересня 2008 року № 44/39/10, укладений на підставі недійсного договору дарування від 18 квітня                  2008 року, також є недійсним. 
Проте ОСОБА_1 , як засновник позичальника - закритого акціонерного товариства «АКВА» (далі - ЗАТ «АКВА»), для кредитування особисто запропонував банку власну квартиру на забезпечення виконання кредитних зобов`язань товариства під час зміни умов кредитування, зокрема відповідно до протоколу загальних зборів акціонерів ЗАТ «АКВА» № 9                  від 11 серпня 2008 року, позивач власним підписом, як Голова зборів позичальника, затвердив рішення про зміну умов кредитування та необхідність звернення до ОСОБА_2 (його дочки) з метою оформлення застави квартири  АДРЕСА_1 . Пізніше позивач від імені позичальника підписав зміни до умов кредитного договору від 03 вересня 2008 року, відповідно до яких зміна умов кредитування відбудеться виключно за умови укладення договору іпотеки спірної квартири. 
Вищевказані документи, які підписані особисто позивачем свідчать про те, що ОСОБА_1 ще у 2008 році знав, що зміни умов кредитування відбудуться виключно за умов оформлення та набуття чинності договорами забезпечення, у тому числі договору іпотеки від 03 вересня 2008 року                    № 44/39/10, предметом якого є спірна квартира та особисто запропонував надати зазначену квартиру в іпотеку. 
Таким чином, посилання позивача про те, що лише в кінці 2016 року йому стало відомо, що на квартиру       АДРЕСА_1 було накладено обтяження є безпідставними та спростовуються наданими банком доказами з кредитної справи.
Позивач звернувся до суду за захистом своїх прав лише у липні 2017 року, тобто з пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявлено ПАТ «Промінвестбанк», що є підставою для відмови у позові.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У січні 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Горда В. В., подав                   до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржене судове рішення               й залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
На обґрунтування підстав касаційного оскарження постанови Одеського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Горда В. В., посилається на те, що суд апеляційної інстанції 
в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 346/5603/17, від 17 квітня 2019 року у справі № 761/38248/17. 
Крім того, судом належним чином не досліджено зібрані у справі докази,  що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а також встановлено обставини,                      що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункти 1,               4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду               від 28 січня 2021 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Горди В. В., залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків, а саме запропоновано заявнику уточнити касаційну скаргу із посиланням  на підставу (підстави) касаційного оскарження відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України. 
Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки                   її невиконання.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження в указаній справі й витребувано цивільну справу                                № 521/10053/17-ц з Малиновського районного суду м. Одеси.
Надіслано учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено їм право подати відзив на касаційну скаргу.
 
У лютому 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 травня 2021 року справу за позовом                   ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ПАТ «Промінвестбанк» про визнання договорів дарування та іпотеки недійсними, визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння призначено                           до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Горди В. В., мотивована тим, що позов про визнання договору дарування від 18 квітня 2008 року недійсним позивачем подано до суду у липні 2017 року. Проте він дізнався про порушення його права власніості у кінці 2016 року, коли почалися торги і до нього стали звертатися представники брокерської компанії з метою огляду квартири покупцями. До цього часу він разом зі своєю сім`єю проживав у квартирі      АДРЕСА_1 , сплачував платежі за комунальні послуги   і до нього ніхто не мав претензій, з питанням щодо звільнення та передачі у власність іншій особі житла ніхто не звертався. Згідно з постановою про передачу майна стягувачу від 24 липня 2017 року торги проводились                   з 21 вересня 2016 року по лоту № 166787.
Що стосується можливості дізнатися про порушення свого права при отриманні акта опису та арешту майна від 25 грудня 2014 року, то в цей час                     ОСОБА_1 разом із своєю родиною під обстрілами виїжджав із зони проведення антитерористичної операції, що підтверджується наявними                  в матеріалах справи довідками про взяття на облік осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції. Тому в цей час ОСОБА_1 знаходився                           в стресовій ситуації, взагалі не пам`ятає, щоб він щось підписував стосовно квартири    АДРЕСА_1 . Для встановлення, чи дійсно він підписував цей акт та в якому стані, потрібно було ознайомитись з його оригіналом і, за необхідності, призначити судово-психіатричну та почеркознавчу експертизи.
Апеляційний суд безпідставно послався на документи, які підписував позивач, не усвідомлюючи їх правовий характер, як на підставу обізнаності про порушення його права, оскільки коли у нього почали відбирати, на його думку, його власність та змушувати виселятися на вулицю з усією родиною переселенців, лише тоді він зрозумів, що порушуються його права. 
Суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права                        у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду              від 05 грудня 2018 року у справі № 346/5603/17, від 17 квітня 2019 року                  у справі № 761/38248/17.
Доводи особи, яка подалавідзив на касаційну скаргу 
 
У березні 2021 року  ОСОБА_2 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначено, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .
 
У березні 2021 року ПАТ «Промінвестбанк» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначено, що оскаржене судове рішення є законним і обґрунтованим, апеляційний суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права відповідно                    до встановлених фактичних обставин справи, надав належну правову оцінку доказам, наданим сторонами.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Квартира  АДРЕСА_1 належала ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу                                 від 27 березня 2007 року.
 
08 жовтня 2007 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (правонаступник - ПАТ «Промінвестбанк») та ЗАТ «АКВА» укладено кредитний договір № 39/10, за умовами якого товариство отримало кредит у розмірі 6 514 670,00 грн зі сплатою 16 % річних на строк до 07 жовтня 2010 року.
 
18 квітня 2008 року між ОСОБА_1 та його дочкою - ОСОБА_2 ,                     за згодою дружини позивача - ОСОБА_3 , укладено договір дарування, за умовами якого ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_2 прийняла у дар квартиру  АДРЕСА_1 (а. с. 4, т. 1).
 
Відповідно до протоколу загальних зборів акціонерів ЗАТ «АКВА» № 9                  від 11 серпня 2008 року,  ОСОБА_1 , як Голова зборів ЗАТ «АКВА», затвердив рішення про зміну умов кредитування та необхідність звернення до майнового поручителя ОСОБА_2 (його дочки) з метою оформлення застави квартири АДРЕСА_1                 (а. с. 141-143, т. 2). 
 
03 вересня 2008 року ОСОБА_1 від імені позичальника ЗАТ «АКВА» підписав зміни до умов кредитного договору від 08 жовтня 2007 року, відповідно                 до яких зобов`язання банку з надання кредиту виникає після оформлення договорів забезпечення, зокрема й договору іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотеко держателя від 03 вересня 2008 року № 44/39/10 (а. с. 140, т. 2).   
 
03 вересня 2008 року на забезпечення виконання зобов`язань ЗАТ «АКВА»               за кредитним договором від 08 жовтня 2007 року № 39/10, між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя № 44/39/10, відповідно до якого ОСОБА_2 передала в іпотеку квартиру         АДРЕСА_1 (а. с. 33-36, т. 1).
 
07 серпня 2013 року ОСОБА_2 зареєструвалася в квартирі       АДРЕСА_1 , але фактично проживає                                   у м. Запоріжжі, що підтверджується паспортом громадянина України ОСОБА_2 та договором оренди жилого приміщення від 25 липня                  2015 року, довідками з місця навчання її дітей (а. с. 106-107, 109-110,               113, т. 1).
 
24 липня 2017 року постановою заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Коржової Ю. Е. про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 24 липня 2017 року було передано стягувачу ПАТ «Промінвестбанк» у рахунок погашення заборгованості за виконавчим листом від 04 липня 2014 року                                    № 1519/13268/2012 на суму 1 481 563,30 грн, який видав Малиновський районний суд м. Одеса, трикімнатну квартиру    АДРЕСА_1 , загальною площею 102,0 кв. м, що належить ОСОБА_2 (а. с. 20-22, т. 2).
 
04 вересня 2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу відповідно до статті 61 Закону України «Про виконавче провадження», статей 41, 47 Закону України «Про іпотеку»,                на підставі акта про реалізацію предмета іпотеки та передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу було посвідчено, що ПАТ «Промінвестбанк» належить на праві власності майно, яке складається                       з трикімнатної квартириу будинку    АДРЕСА_1 , загальною площею 102,0 кв. м, правовстановлюючим документом                         на вищезазначене нерухоме майно на колишнього власника - ОСОБА_2 ,  є договір дарування, посвідчений 18 квітня 2008 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Коваль Н. В. 
 
04 вересня 2017 року право власності ПАТ «Промінвестбанк» на квартиру                  АДРЕСА_1  зареєстровано                      в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а. с.1-4, 18, т. 2).
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Горди В. В.,  задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржене судове рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд                             і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи                           чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної                в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
 
Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини                         і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду                                             на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи                  на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання                        або оспорювання. 
 
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового                               або майнового права та інтересу.
Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом,               що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
 
Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину                          є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (частини перша-третя, п`ята та шоста статті 203 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
 
Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.
 
Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину, має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
 
Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються                     з урахуванням як висновку експертиз, так і інших доказів.
 
Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак              у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
Для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.
 
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду України                      від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12 та підтримані висновками                    у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі                               № 554/11179/13-ц (провадження № 61-30685св18), від 02 листопада                 2020 року у справі № 326/81/15 (провадження № 61-837св19).
 
Судом установлено, що відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи від 28 березня 2018 року № 148, проведеного комунальним некомерційним підприємством «Одеський обласний медичний центр психологічного здоров`я» Одеської обласної ради, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у момент вчинення правочину - договору дарування від 18 квітня 2008 року, страждав на хронічний, стійкий психічний розлад             у вигляді «Органічного шизофреноподібного розладу» (що відповідає діагностичним критеріям рубрики «F06.2» за Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду), внаслідок чого він не був здатен усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а. с. 200-210, т. 1).
 
Зі змісту висновку судово-психіатричної експертизи від 28 березня                      2018 року № 148 вбачається, що ОСОБА_1 з грудня 1995 року по даний час спостерігається у лікаря психіатра, проходив стаціонарне лікування, перебував на обліку в Донецькій обласній психіатричній лікарні.
 
Також установлено, що 04 серпня 2009 року на підставі постанови слідчого від 26 травня 2009 року відносно ОСОБА_1 , обвинуваченого за, частиною другою статті 15, частиною третьою статті 27, частиною п`ятою статті 191 КК України (привласнення, розтрата майна або заволодіння ним шляхом зловживання службовим становищем), була проведена стаціонарна судова комплексна психолого-психіатрична експертиза, про що був складений акт стаціонарної судової комплексної психолого-психіатричної експертизи              від 04 серпня 2009 року № 286 (а. с. 68-75, т. 1).
Згідно з висновком указаного акта ОСОБА_1 у період березень-вересень 2007 року за своїм психічним станом не міг у повній мірі усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, потребував амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.
 
18 липня 2014 року за клопотанням адвоката Горди В. В. відносно                        ОСОБА_1 також була проведена судово-психіатрична експертиза № 121ц, згідно з висновком якої ОСОБА_1 страждає на органічний розлад особистості з когнітивними та емоційно-вольовими розладами. Зараз він може, але неповною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними.                     18 квітня 2008 року він також (на тлі органічного розладу особистості) страждав на органічний шизофреноподібний психоз (06.2) і тому не міг у той період часу усвідомлювати свої дії та керувати ними (а. с. 76-80, т. 1).
 
Таким чином, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що договір дарування квартири від 18 квітня 2008 року є недійсним, оскільки на час його укладення ОСОБА_1 страждав на хронічний, стійкий психічний розлад,  внаслідок чого не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. 
 
За таких обставин договір іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя від 03 вересня 2008 року № 44/39/10 також є недійсним, оскільки був укладений на підставі недійсного договору дарування              від 18 квітня 2008 року особою, яка не мала права його укладати. 
 
Разом з тим апеляційний суд відмовив у позові у звязку з пропуском строку позовної давності. І з таким висновком Верховний Суд погоджується. 
 
Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
 
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
 
Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.
 
Відповідно до частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
 
Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.
 
Судом установлено, що відповідач ПАТ «Промінвестбанк» неодноразово               заявляв клопотання про застосування наслідків пропуску строку позовної давності в частині вимог про визнання договору дарування недійсним,                     у зв`язку з тим, що оспорюваний договір дарування, стороною якого                            є позивач, укладено 18 квітня 2008 року, а позов пред`явлено до суду                         у 2017 році. (а. с. 30-32, т. 2).
 
У цивільному законодавстві закріплено об`єктивні та суб`єктивні межі застосування позовної давності. 
Об`єктивні межі застосування позовної давності встановлюються: (а) прямо (стаття 268 ЦК України); (б) опосередковано (із врахуванням сутності заявленої вимоги). 
Статтею 267 ЦК України встановлені суб`єктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв`язку з відсутністю відповідної заяви сторони                 у спорі.
 
Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викловленій у постанові від 12 липня 2017 року у справі № 6-2458цс16, яка     у подальшому підтримана Великою Палатою Верховного Суду у постанові        від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16,                            провадження № 12-122гс18.   
 
Крім того, у постанові від 27 червня 2018 року в справі № 619/894/16-ц (провадження № 61-5386св18) Верховний Суд сформулював такі висновки щодо застосування статті 261 ЦК України: «аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо». 
 
Вказана правова позиція також була висловлена Верховним Судом України у постановах: від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152цс14,                           від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16, й підтримана                       у подальшому Великою Палатою Верховного Суду у постанові                          від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16,                       провадження № 12-128гс19.    
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі                          і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені                              у постановах Верховного Суду.
 
Тому, вирішуючи питання перебігу позовної давності апеляційний суд при визначенні початку перебігу позовної давності правильно виходив із урахування часу, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого майнового права. 
 
Відповідно до протоколу загальних зборів акціонерів ЗАТ «АКВА» № 9                  від 11 серпня 2008 року,  ОСОБА_1 , як Голова зборів ЗАТ «АКВА», затвердив рішення про зміну умов кредитування та необхідність звернення до майнового поручителя ОСОБА_2 (його дочки) з метою оформлення застави квартири АДРЕСА_1 .     
            
03 вересня 2008 року ОСОБА_1 від імені позичальника ЗАТ «АКВА» підписав зміни до умов кредитного договору від 08 жовтня 2007 року, відповідно                 до яких зобов`язання банку з надання кредиту виникає після оформлення договорів забезпечення, зокрема й договору іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотеко держателя від 03 вересня 2008 року № 44/39/10.   
 
Таким чином, встановивши, що  ОСОБА_1 ще у 2008 році знав про умови оформлення та набуття чинності, зокрема, договору іпотеки від 03 вересня 2008 року № 44/39/10, предметом якого є спірна квартира та особисто запропонував надати зазначену квартиру в іпотеку, суд апеляційної інстанції, з дотриманням вимог статей 89, 263-264, 382 ЦПК України дійшов обґрунтованого висновку про застосування позовної давності.
 
Посилання касаційної скарги на невірне застосування судом позовної давності є безпідставними, оскільки вони були предметом дослідження                    в апеляційному суді з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства,                     і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Постанова суду апеляційної інстанції є законною та обґрунтованою, не суперечить правовим висновкам Верховного Суду, прийнята                                              з дотриманням вимог процесуального закону, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Інші доводи касаційної скарги на законність судового рішення не впливають, зводяться до незгоди заявника з висновками суду, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Горди Валерія Владиславовича, залишити без задоволення.
 
Постанову Одеського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту                       її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник 
Судді:                                                                                               І. А. Воробйова
Б. І. Гулько 
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець