Ухвала
Іменем України
23 червня 2021 року
м. Київ
справа № 488/3879/18
провадження № 51 - 3027 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Корабельного районного суду м. Миколаєва від 30 листопада 2020 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 18 березня 2021 року стосовно ОСОБА_5 , 
встановив:
За вироком Корабельного районного суду м. Миколаєва від 30 листопада 2020 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі – КК України) і призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на сім років. Вирішено питання щодо процесуальних витрат, речових доказів та цивільного позову.
Миколаївським апеляційним судом ухвалою від 18 березня 2021 року апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника залишено без задоволення, а вирок Корабельного районного суду м. Миколаєва від 30 листопада 2020 року – без змін. 
До Верховного Суду надійшла касаційна скарга захисника ОСОБА_4 , в якій він порушує питання про зміну оскаржуваних судових рішень в частині правової кваліфікації.
Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанції неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність. Вважає, що оскільки обвинувачений не мав умислу на заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, тому його дії слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 119 КК України.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428  КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Так, згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Доводи захисника ОСОБА_4 , якими він обґрунтовує заявлені вимоги, аналогічні доводам його апеляційної скарги, яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду.
Так, в постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, апеляційний суд зазначив, що висновки суду першої інстанції про доведеністьвини ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам провадження і підтверджуються наявними доказами в їх сукупності. 
Зі змісту вироку суду першої інстанції вбачається, що у судовому засіданні, безпосередньо у встановленому законом порядку,були допитані обвинувачений ОСОБА_5 , свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , зміст показань яких детально викладений у вироку. 
Крім того, судами встановлено, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення підтверджується іншими дослідженими в ході судового розгляду доказами, зокрема, протоколом огляду транспортного засобу від 30  березня 2018 року, протоколами огляду місця події від 29 березня 2018 року; протоколами огляду трупа від 01 та 03 квітня 2018 року, протоколом огляду предмета від 30 березня 2018 року, протоколом огляду речей від 26 квітня 2018 року, а також висновками експертів.
Суд звертає увагу, що розмежування умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, і вбивства через необережність здебільшого здійснюється за їх суб`єктивною стороною.
Суб`єктивна сторона кримінального правопорушення - умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, характеризується двома формами вини – умислом (прямим/непрямим) щодо суспільно небезпечного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження і необережністю (злочинною самовпевненістю чи злочинною недбалістю) щодо настання смерті потерпілого (похідні наслідки). При цьому винний усвідомлює можливість настання похідного наслідку в результаті настання первинного.
Встановлюючи суб`єктивні ознаки складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, необхідно виходити з того, що ознаками суб`єктивної сторони вказаного злочину є умисел на заподіяння тяжкого тілесного ушкодження у прямій, і непрямій формі. Зокрема, непрямий умисел наявний тоді, коли винна особа передбачала і свідомо припускала настання відповідних наслідків, не розраховуючи при цьому на певні обставини, які могли б їх відвернути, якщо у засудженого не було чітко визначеного у свідомості уявлення про характер і тяжкість можливих наслідків. Питання про умисел винного або його відсутність необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, поведінку засудженого та потерпілого, що передувала події, їхні стосунки.
Специфіка вбивства з необережності полягає в його суб`єктивній стороні: воно має місце лише при необережній формі вини, яка може виступати у вигляді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості.
Необережність є формою вини, для якої характерне поєднання не усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру свого діяння (дії чи бездіяльності) та недбалого або самовпевненого ставлення до настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння.
Водночас, погоджуючись з позицією суду першої інстанції щодо кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 121 КК України, апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції при цьому виходив із встановлених обставин кримінального правопорушення, оцінивши в сукупності досліджені під час судового розгляду докази, у відповідності до вимог ст. 94 КПК України. Врахувавши в сукупності характер, послідовність і динамічність дій обвинуваченого, його поведінку до, під час та після вчинення кримінального правопорушення, локалізацію і тяжкість тілесних ушкоджень у потерпілого, механізм їх спричинення та знаряддя злочину, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про спрямованість умислу обвинуваченого саме на заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень. 
Апеляційний суд погодився з судом першої інстанції, що встановлені судом обставини вчинення кримінального правопорушення виключають можливість характеризувати дії обвинуваченого як необережні. 
Так, суд першої інстанції врахував те, що під час вчинення кримінального правопорушення на вулиці було добре видно, що відстань між обвинуваченим та потерпілим була невелика, для вчинення правопорушення обвинувачений використав фрагмент асфальтобетонного покриття значного розміру та ваги, який він кинув із значною силою, при цьому цілився у життєво важливий орган потерпілого, у зв`язку з чим дійшов висновку, що можливість характеризувати його дії як необережні виключається. З чим погодився і апеляційний суд.
Таким чином суди обґрунтовано визнали неприйнятними доводи захисника про те, що обвинувачений хотів лише зупинити транспортний засіб та кидав фрагмент покриття навмання. 
Апеляційний суд, переглядаючи вирок врахував, що докази по справі були належним чином досліджені під час розгляду в суді першої інстанції, є належними та допустимими відповідно до вимог статей 84-86 КПК України, оцінені судом згідно із ст. 94 КПК України, та в своїй сукупності спростовують доводи захисника про наявність достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України.
Решта доводів касаційної скарги захисника висновків суду апеляційної інстанції також не спростовує та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених по справі обставин, що в силу вимог статті 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції. 
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
В той же час, касаційна скарга захисника ОСОБА_4 не містить конкретного обґрунтування неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність яке перешкодило чи могло перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення ст. 413 КПК України, а відтак й необхідності зміни судових рішень на підставах, передбачених ч.1 ст. 438 КПК України.
Оскільки з касаційної скарги захисника, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2  ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Корабельного районного суду м. Миколаєва від 30 листопада 2020 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 18 березня 2021 року стосовно ОСОБА_5 відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                                    ОСОБА_2                                     ОСОБА_3