П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

21 квітня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/12088/20	
Головуючий в 1 інстанції: Левчук О.А.
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі: 
головуючої судді: Шевчук О.А.
суддів: Бойка А.В., Федусика А.Г. 
при секретарі Жигайлової О.Е.
за участю представника апелянта - Польського М.В.
представників відповідачів - Сотнік О.О., Талишханової Ф.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 січня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправними дій та бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И Л А:
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив: 
- визнати протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (відповіді № Ш-1/6/5134-20/5134/342-20 від 11.06.2020, Ш-1096/6/5101-20/6398-20 від 18.08.2020) щодо збирання, обробки, внесення до Єдиного державного демографічного реєстру персональних даних (прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, стать, ідентифікаційний номер, місце народження, місце проживання, відцифровані відбитки пальців рук, відцифроване обличчя, відцифрований підпис), присвоєння унікального номеру запису в реєстрі (УНЗР), відмови в оформленні та видачі паспорта громадянина України зразка 1994 року у вигляді паспортної книжечки замість втраченого стосовно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 
- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області оформити та видати позивачу паспорт громадянина України зразка 1994 року у вигляді паспортної книжечки замість втраченого;
- визнати протиправною бездіяльність Державної міграційної служби України як розпорядника Єдиного державного демографічного реєстру щодо невжиття заходів зі знищення (видалення, анулювання) інформації (файлу) персональних даних на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (відповідь за № Щ-5211-20/5100.4.7/6539-20 від 23.06.2020), яка зберігається в Єдиному державному демографічному реєстрі, а саме прізвища, ім`я, по батькові, дати народження, статті, ідентифікаційного номеру, місця народження, місця проживання, відцифровані відбитки пальців рук, відцифроване обличчя, відцифрований підпис, в тому числі знищення (видалення) унікального номеру запису у реєстрі; 
- зобов`язати Державну міграційну службу України як розпорядника Єдиного державного демографічного реєстру знищити (видалити, анулювати) інформацію (файл) персональних даних на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зберігається в Єдиному державному демографічному реєстрі, а саме прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, стать, ідентифікаційний номер, місце народження, місце проживання, відцифровані відбитки пальців рук, відцифроване обличчя, відцифрований підпис, в тому числі знищити (видалити) унікальний номер запису у реєстрі.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що дії відповідачів по збиранню, обробці, внесенню до Єдиного державного демографічного реєстру персональних даних щодо позивача, а також відмова у наданні йому паспорту громадянина України зразка 1994 року у вигляді паспортної книжечки, замість втраченого, є протиправними, оскільки суперечать його релігійним переконанням та порушують права гарантовані Конституцією України.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15 січня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_1 надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити його позов у повному обсязі. Доводами апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції безпідставно посилався на положення Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», а також  постанову КМУ №302 від 25.03.2015року, оскільки спірні правовідносини регулюються Положенням про паспорт громадянина України, затвердженим постановою ВРУ від 26.06.1992 року №2503-XII. Також зауважив, що суд першої інстанції не врахував правову позицію викладену Верховним Судом у постанові від 19.09.2018 року по зразковій справі №806/3265/17, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
У відзивах на апеляційну скаргу Головне управління ДМС України в Одеській області, та Державна міграційна служба України зазначили, що суд першої інстанції вірно встановив усі обставини справи та надав їм належну правову оцінку, у зв`язку з чим просили залишити судове рішення без змін.
Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 124-130 КАС України, в судове засідання не з`явились, заяв про відкладення розгляду справи суду не надавали.
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом апеляційної інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 10 червня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Кодимського районного сектору ГУ ДМС України в Одеській області із заявою, в якій просив оформити та видати йому паспорт громадянина України у вигляді паспортної книжечки, відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верхової Ради України від 26.06.1992 року №2503-ХІІ.
Одночасно із заявою надав: дві фотокартки розміром 3,5х4,5 см., копію свідоцтва про народження, заяву про видачу паспорта громадянина України, копію втраченого паспорта громадянина України типу ID-1, копію повідомлення органів внутрішніх справ про втрату паспорта; заяву про втрату паспорту за формою 5, квитанцію про сплату державного мита (а.с.12-32).
З матеріалів справи вбачається, що вищевказане звернення, також було направлено позивачем на адресу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області та Державної міграційної служби України.
Листом від 11.06.2020 року Кодимський районний сектор Головного управління ДМС України в Одеській області №Ш-1/6/5/5134-20/5134/342-20 повідомив заявника, що за відсутності відповідного рішення суду у нього відсутні правові підстави для оформлення та видачі йому паспорту громадянина України у формі книжечки (а.с. 20).
Листами від 11.06.2020 року та 23.06.2020 року Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, також відмовило позивачу у задоволенні його заяви, посилаючись на відсутність законних підстав для оформлення та видачі паспорта громадянина України у формі книжечки, відповідно до постанови Верховної Ради України від 26.06.1992 року №2503-ХІІ (а.с. 21-24).
Законність вищевказаних рішень є предметом спору у даній справі.
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки ОСОБА_1 звернувся до територіального підрозділу ДМС із заявою про видачу паспорта громадянина України зразка 1994 року, а не з заявою про видачу паспорта громадянина України у зв`язку з його втратою, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач не звертався до міграційного органу із заявою про видачу паспорта у формі книжечки у зв`язку з його втратою. Також, суд відмовив позивачу у задоволенні вимог, які стосуються дій відповідачів по збиранню, обробці, внесенню до Єдиного державного демографічного реєстру персональних даних про позивача, посилаючись на те, що відповідна інформація була отримана з дозволу та у визначений Законом спосіб. 
Колегія суддів частково не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно пункту 6 частини першої статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» від 01 червня 2010 року № 2297-VI (далі - Закон № 2297-VI), що суб`єкт персональних даних має право: пред`являти вмотивовану вимогу щодо зміни або знищення своїх персональних даних будь-яким володільцем та розпорядником персональних даних, якщо ці дані обробляються незаконно чи є недостовірними.
Пунктом 2 частини другої статті 15 Закону №2297-VI, що персональні дані підлягають видаленню або знищенню у разі: припинення правовідносин між суб`єктом персональних даних та володільцем чи розпорядником, якщо інше не передбачено законом.
За змістом пункту 4 частини другої статті 15 цього ж Закону персональні дані підлягають видаленню або знищенню у разі набрання законної сили рішення суду щодо видалення або знищення персональних даних.
Статтею 4 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» (далі - Закон №5492-VI), Єдиний державний демографічний реєстр - це електронна інформаційно-телекомунікаційна система, призначена для зберігання, захисту, обробки, використання і поширення визначеної цим Законом інформації про особу та про документи, що оформлюються із застосуванням засобів Реєстру.
Внесення інформації до Реєстру здійснюється уповноваженими суб`єктами за зверненням заявника, на підставі інформації державних органів реєстрації актів цивільного стану, органів реєстрації фізичних осіб, а також інформації органів виконавчої влади, інших державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування з дотриманням вимог Закону України «Про захист персональних даних».
У разі якщо інформація про особу вноситься до Реєстру вперше, проводиться ідентифікація особи, після завершення якої автоматично формується унікальний номер запису в Реєстрі та фіксуються час, дата та відомості про особу, яка оформила заяву-анкету (в електронній формі). Унікальний номер запису в Реєстрі є незмінним (стаття 10 Закону № 5492-VI).
Відповідно до частини третьої статті 10 Закону № 5492-VI для внесення інформації до Реєстру та для оформлення (у тому числі замість втрачених або викрадених), обміну документів за зверненням заявника формується заява-анкета, зразок якої затверджується центральним органом виконавчої влади, що здійснює формування державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, в установленому порядку.
Згідно пункту 1 частини першої статті 13 Закону № 5492-VI до документів, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру, належить, зокрема, паспорт громадянина України.
Частинами 1, 2, 5 статті 21 Закону України № 5492-VI встановлено, що паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України.
Кожен громадянин України, який досяг чотирнадцятирічного віку, зобов`язаний отримати паспорт громадянина України.
Оформлення паспорта громадянина України здійснюється розпорядником Реєстру. Прийняття заяв-анкет для внесення інформації до Реєстру, видача паспорта громадянина України здійснюються розпорядником Реєстру або уповноваженими суб`єктами, передбаченими пунктом 4 частини першої статті 2 цього Закону.
Отже, паспорт громадянина України оформлюється виключно із застосуванням засобів Єдиного державного демографічного реєстру, до якого вноситься інформація щодо ідентифікації осіб, які звернулися для оформлення такого паспорта (автоматично формується унікальний номер запису в Реєстрі).
З матеріалів справи вбачається, що 05 грудня 2018 року ОСОБА_1 подав до Кодимського районного сектору ГУ ДМС України в Одеській області заяву-анкету №2630147 про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру у зв`язку з оформленням паспорта громадянина України та надав згоду на отримання відцифрованих відбитків пальців рук та внесення їх до безконтактного цифрового носія.
На підставі вказаної вище заяви-анкети, позивачу видано паспорт громадянина України у формі ID-картки, та внесено відповідні дані до Єдиного державного демографічного реєстру, а також автоматично сформовано унікальний номер запису в реєстрі.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що апелянт не заперечує факт надання згоди на обробку персональних даних, у т.ч. біометричних даних, однак вважає її недійсною, оскільки фахівці органу ДМС не надали йому повної інформації щодо функціонування системи Єдиного державного демографічного реєстру.
Разом з цим, колегія суддів вважає безпідставними наведені вище доводи апелянта, оскільки інформація щодо функціонування системи Єдиного державного демографічного реєстру є загальновідомою та доступною. 
Також, апелянтом не надано жодних доказів у підтвердження того, що міграційні органи надали йому недостовірну інформацію, або вели в оману при отриманні паспорту громадянина України типу ІD-1.
Таким чином, наявні у справі матеріали підтверджують, що правовідносини між сторонами з реалізації позивачем права на отримання паспорта громадянина України у вигляді картки відбулись законно, у порядку визначеному чинним законодавством.
Враховуючи, що порядок отримання громадянином України паспорта типу ID-1, а також його наслідки є загальновідомою інформацією, що перебуває у вільному доступі. Персональні дані позивача є чинними та вносились до Єдиного державного демографічного реєстру з дотримання встановленої законом процедури, судова колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, які стосується дій/бездіяльності міграційних органів щодо збирання, обробки, внесення до Єдиного державного демографічного реєстру персональних даних позивача, а також присвоєння йому унікального номеру запису в реєстрі, а отже в цій частині вимог суд першої інстанції обґрунтовано відмовив позивачу у задоволенні позову. 
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21 серпня 2020 року у справі № 260/99/19.
Разом з тим, судова колегія вважає помилковим висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для оформлення та видачі позивачу паспорта громадянина України у вигляді книжечки, виходячи з наступного.
Як вже зазначалось, документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру, відповідно до їх функціонального призначення поділяються на: 1) документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України: а) паспорт громадянина України (...) (ч.1 ст.13 Закону № 5492-VI). 
За змістом частин 1, 2, 4, 5 статті 14 Закону №5492-VI форма кожного документа встановлюється цим Законом. Документи залежно від змісту та обсягу інформації, яка вноситься до них, виготовляються у формі книжечки або картки, крім посвідчення на повернення в Україну, що виготовляється у формі буклета. Документи у формі книжечки на всіх паперових сторінках та на верхній частині обкладинки повинні мати серію та номер документа, виконані за технологією лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі книжечки здійснюється за технологією лазерного гравіювання та лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі картки виконується за технологією термодруку або лазерного гравіювання. Персоналізація документів здійснюється централізовано у Державному центрі персоналізації документів.
Частиною 1 статті 21 Закону № 5492-VI передбачено, що паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України.
Отже, у разі відсутності у особи паспорта, така особа не має підтвердження громадянства України, що в свою чергу є порушенням її громадянських прав у зв`язку з неможливістю їх реалізації.
За змістом частини 3 статті 13 Закону № 5492-VI  паспорт громадянина України (...) містить безконтактний електронний носій.
Згідно з пунктами 3, 5, 6, 8 Положення про паспорт громадянина України від 26.06.1992 №2503-XII, бланки паспортів виготовляються у вигляді паспортної книжечки або паспортної картки за єдиними зразками, що затверджуються Кабінетом Міністрів України. Терміни впровадження паспортної картки визначаються Кабінетом Міністрів України у міру створення державної автоматизованої системи обліку населення.
Паспортна книжечка являє собою зшиту в накидку нитками обрізну книжечку розміром 88 х 125 мм, що складається з обкладинки та 16 сторінок.
Усі сторінки книжечки пронумеровані і на кожній з них зображено Державний герб України і перфоровано серію та номер паспорта. У верхній частині лицьового боку обкладинки зроблено напис "Україна"; нижче - зображення Державного герба України, під ним - напис "Паспорт"; На внутрішньому лівому боці обкладинки у центрі - зображення Державного прапора України, нижче - напис "Паспорт громадянина України".
На першу і другу сторінки паспортної книжечки заносяться прізвище, ім`я та по батькові, дата і місце народження. На першій сторінці також вклеюється фотокартка і відводиться місце для підпису його власника. На другу сторінку заносяться відомості про стать, дату видачі та орган, що видав паспорт, ставиться підпис посадової особи, відповідальної за його видачу. Записи засвідчуються мастиковою, а фотокартка - випуклою сухою печаткою. Перша сторінка або перший аркуш після внесення до них відповідних записів та вклеювання фотокартки можуть бути заклеєні плівкою. У разі заклеювання плівкою усього аркуша записи та фотокартка печатками не засвідчуються. Третя, четверта, п`ята і шоста сторінки призначені для фотокарток, додатково вклеюваних у паспорт, а сьома, восьма і дев`ята - для особливих відміток. На десятій сторінці робляться відмітки про сімейний стан власника паспорта, на одинадцятій - шістнадцятій - про реєстрацію постійного місця проживання громадянина. На прохання громадянина до паспорта може бути внесено (сьома, восьма і дев`ята сторінки) на підставі відповідних документів дані про дітей, групу крові і резусфактор. На внутрішньому правому боці обкладинки надруковано витяг з цього Положення.
Вносити до паспорта записи, не передбачені цим Положенням або законодавчими актами України, забороняється. Термін дії паспорта, виготовленого у вигляді паспортної книжечки, не обмежується.
Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 року № 302 "Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України"  (далі - Постанова № 302) затверджено: зразок та технічний опис бланка паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм згідно з додатками 1 і 2; зразок та технічний опис бланка паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, згідно з додатками 3 і 4; Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України, що додається.
За змістом пункту 2 цієї Постанови із застосуванням засобів Реєстру запроваджено:
з 01 січня 2016 року - оформлення і видачу паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм та паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, зразки бланків яких затверджено цією постановою, громадянам України, яким паспорт громадянина України оформляється вперше, з урахуванням вимог пункту 2 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 року № 2503-XII;
з 01 листопада 2016 року - оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм, зразок бланка якого затверджено цією постановою, громадянам України відповідно до Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого цією постановою.
Пунктом 3 Постанови № 302 визначено, що до завершення роботи із забезпечення в повному обсязі територіальних підрозділів ДМС матеріально-технічними ресурсами, необхідними для оформлення і видачі паспорта громадянина України, зразки бланків якого затверджено цією постановою, паспорт громадянина України може оформлятися з використанням бланка паспорта громадянина України у формі книжечки; прийняття документів для оформлення паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, зразок бланка якого затверджено цією постановою, з 01 листопада 2016 року припиняється.
Пунктом 131 Постанови № 302 передбачено, що до безконтактного електронного носія, який міститься у паспорті, вноситься така інформація: (...) біометричні дані, параметри особи (відцифрований образ обличчя особи, відцифрований підпис особи, відцифровані відбитки пальців рук) виключно за згодою особи.
Безконтактний електронний носій паспорта громадянина України нового зразка містить відцифровані персональні данні особи.
З огляду на заяву щодо оформлення та видачі паспорта громадянина України зразка 1994 року (а.с.25), позивач, звертаючись до Кодимського районного сектору ГУ ДМС України в Одеській області просив замінити з причини втрати, та видати йому паспорт громадянина України у формі книжечки, відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 № 2503-ХІІ. 
За змістом частини 1 статті 6 Закон №2297-VI, мета обробки персональних даних має бути сформульована в законах, інших нормативно-правових актах, положеннях, установчих чи інших документах, які регулюють діяльність володільця персональних даних, та відповідати законодавству про захист персональних даних.
За правилами статті 2 Закону №2297-VI персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.
На підставі частин 5, 6 статті 6 Закону №2297-VI обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством. Не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Отже, принципами обробки персональних даних є відкритість і прозорість, відповідальність, адекватність та не надмірність їх складу та змісту стосовно визначеної мети їх обробки, а підставою обробки персональних даних є згода суб`єкта персональних даних.
Норми Закону №5492-VI, посвідчують особу чи її спеціальний статус" на відміну від норм Положення №2503-ХІІ не тільки звужують, але фактично скасовують право громадянина на отримання паспорту у вигляді паспортної книжечки без безконтактного електронного носія персональних даних, який містить кодування його прізвища, ім`я та по-батькові та залишають тільки право на отримання паспорта громадянина України, який містить безконтактний електронний носій, що є безумовним порушенням вимог ст. 22 Конституції України, яка забороняє при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, не відповідає вимогам якості закону (тобто втручання не було "встановлене законом") не було "необхідним у демократичному суспільстві" у тому сенсі, що воно було непропорційним цілям, які мали бути досягнуті, не покладаючи на особу особистий надмірний тягар. Зазначене допускає свавільне втручання у право на приватне життя, у контексті неможливості реалізації права на власне ім`я, що становить порушення статті 8 Конвенції.
З аналізу статті 8 Конвенції про захист осіб у зв`язку з автоматизованою обробкою персональних даних, яка ратифікована Законом України від 06 липня 2010 року №2438-VI вбачається, що "Будь-якій особі надається можливість: a) з`ясувати існування файлу персональних даних для автоматизованої обробки, його головні цілі, а також особу та постійне місце проживання чи головне місце роботи контролера файлу; б) отримувати через обґрунтовані періоди та без надмірної затримки або витрат підтвердження або спростування факту зберігання персональних даних, що її стосуються, у файлі даних для автоматизованої обробки, а також отримувати такі дані в доступній для розуміння формі; c) вимагати у відповідних випадках виправлення або знищення таких даних, якщо вони оброблялися всупереч положенням внутрішнього законодавства, що запроваджують основоположні принципи, визначені у статтях 5 і 6 цієї Конвенції; …".
Першою умовою виправданості втручання у права, гарантоване статтею 8 Конвенції, є те, що воно має бути передбачене законом, причому тлумачення терміну "закон" є автономним, та до якості "закону" ставляться певні вимоги (рішення ЄСПЛ у справі "Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства" (Tolstoy Miloslavsky v. the United Kingdom Арр. № 18139/91 13 July 1995). Під терміном "закон" слід розуміти як норми, встановлені писаним правом, так і правила, що сформувалися у прецедентному праві. Закон має відповідати якісним вимогам, насамперед, вимогам "доступності" та "передбачуваності".
Отже, враховуючи все вищезазначене у сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що положення Закону в порівнянні з нормами Положення фактично скасовують право громадянина на отримання паспорту у вигляді паспортної книжечки без безконтактного електронного носія персональних даних, який містить кодування його прізвища, ім`я та по-батькові та залишають тільки право на отримання паспорта громадянина України, який містить безконтактний електронний носій.
Разом з тим, такий правовий стан громадянина України є безумовним порушенням вимог статті 22 Конституції України, яка забороняє при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, не відповідає вимогам якості закону (тобто втручання не було "встановлене законом") не було "необхідним у демократичному суспільстві", тобто є непропорційним цілям, які мали бути досягнуті, не покладаючи на особу особистий надмірний тягар, має місце в даних спірних правовідносинах та повинно бути нівельовано шляхом видання особі паспорту громадянина України у вигляді паспортної книжечки.
Наведені висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 19 вересня 2018 року, винесеною за наслідком розгляду скарги на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 26 березня 2018 року у зразковій справі № 806/3265/17.
Також, слід додати, що перелік підстав, які становлять легітимну мету обмежень прав і свобод особи, є вичерпним. Свобода розсуду держав щодо встановлення обмежень є вузькою. Проте, слід оцінити, чи передбачене законом таке обмеження, чи відповідає обмеження "нагальній суспільній потребі", тобто чи є воно необхідним у демократичному суспільстві і чи відповідає воно легітимній меті (рішення ЄСПЛ у справі "Svyato-Mykhaylivska Parafiya v. Ukraine", Application no. 77703/01, 14 June 2007).
Установленість обмежень законом передбачає чіткість і доступність закону, що встановлює такі обмеження. Кожна людина повинна мати відповідне уявлення про норми, які можуть бути застосовані щодо її відповідного права. Вимога чіткого закону, який передбачає обмеження права, має ту саму мету - кожна людина повинна мати можливість передбачити наслідки своєї поведінки. Рівень чіткості, який вимагається від національного законодавства, яке в будь-якому разі не може передбачати усі можливі випадки, багато в чому залежить від змісту відповідного акта, сфери, яку він регулює, чисельність й статусу тих, кому він адресований (рішення ЄСПЛ у справі "Groppera AG and Others v Switzerland" (App. 10890/84), 28 March 1990).
Колегія суддів зазначає, що будь-яке обмеження прав і свобод особи повинно бути чітким та законодавчо визначеним, разом з тим, у даному випадку таке обмеження, як неможливість отримання паспорта у формі книжечки, законодавством в принципі не передбачена, натомість діюче законодавством визначено процедуру та порядок отримання паспорта у формі книжечки.
Також колегія суддів зазначає, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов хибного висновку, що підставою для відмови у видачі позивачу паспорту громадянина України у вигляді книжечки було не надання останнім повного пакету документів, визначеного Положенням №2503-ХІІ, оскільки спірні правовідносини, які розглядають у цій справі, виникли не з приводу відповідності чи невідповідності заяви про видачу паспорта вимогам закону, а саме у зв`язку із позицією відповідача про відсутність у позивача права на отримання паспорта у формі «книжечки». По-друге: такі аргументи відповідача спростовуються матеріалами справи, які свідчать про те, що позивач звертався до відповідача із заявою, змістом якої є видача паспорту і до вказаної заяви було додано документи, що підтверджують підстави видачі паспорту та дві фотокартки.
Зважаючи на встановлені у справі обставини та з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість вимог позивача, в частині протиправності дій Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо відмови ОСОБА_1 в оформленні та видачі паспорта громадянина України зразка 1994 року у вигляді паспортної книжечки, замість втраченого, та наявності підстав для зобов`язання Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області оформити та видати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 паспорт громадянина України зразка 1994 року у вигляді паспортної книжечки замість втраченого.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 308 КАС суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене, враховуючи, що судом апеляційної інстанції встановлено, в тому числі, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, на підставі ст. 317 КАС України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню в частині відмови у задоволенні вимог, що стосується права позивача на отримання паспорту громадянина України зразка 1994 року у вигляді паспортної книжечки, з прийняттям нового рішення про задоволення відповідної частини вимог.
Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 січня 2021 року в частині відмови ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог щодо визнання протиправною відмови Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області в оформленні та видачі паспорта громадянина України зразка 1994 року у вигляді паспортної книжечки замість втраченого та зобов`язання оформити та видати паспорт громадянина України зразка 1994 року у вигляді паспортної книжечки - скасувати.
Прийняти у цій частині нову постанову, якою визнати протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо відмови ОСОБА_1 в оформленні та видачі паспорта громадянина України зразка 1994 року у вигляді паспортної книжечки замість втраченого.
Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області оформити та видати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 паспорт громадянина України зразка 1994 року у вигляді паспортної книжечки замість втраченого.
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 січня 2021 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 26.04.2021 року.

Головуючий суддя 	 	Шевчук О.А.	
Судді	    	Бойко А.В.    Федусик А.Г.