ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 травня 2021 року	Львів	Справа № 380/4622/20 пров. № А/857/5711/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                          Ільчишин Н.В., 
суддів                                                             Коваля Р.Й., Гуляка В.В.,
розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2021 року (головуючого судді Крутько О.В., ухвалене у відкритому судовому засіданні о 14 год. 23 хв. в м. Львів повний текст рішення складено 16.02.2021) у справі №380/4622/20 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,-
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 15.05.2020 звернувся в суд з позовом до Міністерства оборони України в якому просить визнати протиправними дії відповідача щодо відмови йому у здійсненні нового розрахунку вислуги років на пенсію з урахуванням рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.09.2012 у справі № 712/14575/12 із визначенням початку військової служби ОСОБА_1 у Збройних Силах України – 15 липня 1991 року, зобов`язати відповідача здійснити розрахунок вислуги його років на пенсію з урахуванням рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.09.2012 у справі № 712/14575/12 із визначенням початку військової служби ОСОБА_1 у Збройних Силах України – 15 липня 1991 року, визнати протиправним та скасувати п.15 параграфу 8 наказу Міністра оборони України № 216 від 19.05.2020.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2021 року задоволено позов. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням Міністерство оборони України подало апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. Вказує, що Міністерству оборони України не було відомо про існування рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.09.2012 у справі № 712/14575/12, оскільки відповідач не був залучений до участі у даній справі. Зазначене рішення оскаржено до Закарпатського апеляційного суду, однак 15.07.2020 апеляційним судом прийнято ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження з підстав пропущення процесуального строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, подано касаційну скаргу на ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження та Верховним Судом відкрито касаційне провадження. Зазначає, що Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області, задовольняючи заяву громадянина ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, перебування на військовій службі у період навчання у Львівській республіканській спецшколі – інтернаті, яка у подальшому перейменована у Львівський державний ліцей з посиленою військово-фізичною підготовкою імені Героїв Крут, з 15 липня 1991 року по 22 червня 1994 року, не врахував, що Львівський державний ліцей з посиленою військово-фізичною підготовкою імені Героїв Крут, у якому навчався позивач, не є військовим навчальним закладом у розумінні Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», тому строк його навчання не може бути зараховано у загальний строк військової служби, оскільки навчання в такому учбовому закладі не можна вважати проходженням військової служби згідно з вичерпним переліком її видів, що закріплені у частині 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», що підтверджується практикою Верховного Суду України від 01.10.2013 справа №21-330а13 та від 16.04.2013 справа №21-107а13, також судом помилково застосовано статтю 78 КАС України.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.
Згідно із частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09.04.2021 відкрито апеляційне провадження у справі №380/4622/20 та ухвалою суду від 09.04.2021 призначено апеляційний розгляд в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів. 
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що 15 липня 1991 року ОСОБА_1 згідно наказу № 56 був зарахований до Львівської республіканської спецшколи-інтернату, на базі якої постановою Кабінету Міністрів України № 490 від 19.08.1992 року був створений Львівський військовий ліцей імені Героїв Крут, який закінчив 22 червня 1994 року, що підтверджується наказом від 22.06.1994 р. № 67. 
У подальшому Львівський військовий ліцей імені Героїв Крут постановою Кабінету Міністрів № 643 від 13.06.1996 р. був перейменований в Львівський державний ліцей з посиленою військово-фізичною підготовкою імені Героїв Крут. 
Після закінчення ліцею ОСОБА_1 поступив у Військовий інститут при Державному університеті «Львівська політехніка», який закінчив 10 липня 1997 року, і в подальшому проходив військову службу в Збройних силах України на офіцерських посадах, а з 2003 року перебуває на службі у військовій прокуратурі Ужгородського гарнізону Західного регіону (обставини встановлені рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у справі № 712/14575/12).
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.09.2012 у справі № 712/14575/12 задоволено заяву ОСОБА_1 про встановлення факту початку перебування на військовій службі у Збройних Силах України, встановлено факт початку перебування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на військовій службі в Збройних Силах України з 15 липня 1991 року (аркуші справи 16-18).
29 січня 2015 року Міністром оборони України прийнято наказ (про особовому складу) № 52, на підставі якого відповідно до статей 20 та 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статті 46-1 Закону України «Про прокуратуру» та листа заступника Генерального прокурора України – головного військового прокурора від 28.01.2015 № 10/5-25 вих-15 наказано укласти контракти про проходження військової служби у Збройних Силах України строком на п`ять років та прийняти на військову службу за контактом осіб офіцерського складу, зокрема підполковника запасу ОСОБА_1 , 1977 р.н., освіта: Військовий інститут при Державному університеті «Львівська політехніка» у 1999 р., вказано, що ОСОБА_1 , у ЗС із 15.07.1991 року по 14.08.2012, перебуває на військовому обліку у Ужгородському об`єднаному міському військовому комісаріаті Закарпатської області (п.27 параграфу 1 наказу).
Згідно наказу Міністра оборони України (по особовому складу) від 19.05.2020 № 216 (п.15 параграфу 8) примітку до пункту 27 наказу Міністра оборони України (по особовому складу) від 29 січня 2015 року № 52 про укладення з підполковником запасу ОСОБА_1 контракту про проходження громадянами військової служби у Збройних Силах України строком на п`ять років та прийняття на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу викладено у такій редакції: « 1977 р.н., освіта: Військовий інститут при Державному університеті «Львівська політехніка» у 1999 р. У ЗС із 05.08.1994 по 14.08.2012. Перебуває на військовому обліку в Ужгородському об`єднаному міському військовому комісаріаті Закарпатської області 2843302033».
13.04.2020 за особовою справою ОСОБА_1 складено розрахунок № 4666 вислуги років військовослужбовця на пенсію, згідно якого полковнику юстиції ОСОБА_1 визначено кількість повних років вислуги на пенсію – 25 років, з яких загальна вислуга 25 років 06 місяців 19 днів (календарний строк служби), з врахуванням часу початку перебування на військовій службі позивача 05.04.1994.
Позивач не погодився з зазначеним розрахунком та з метою досудового врегулювання спору звертався до відповідача з проханням здійснити перерахунок вислуги років (звернення від 05.05.2020, від 15.05.2020 та від 22.05.2020), на які отримав відповіді від 19.05.2020 № 226/2011, від 27.05.2020 № 0290/Д-695/520 та від 10.06.2020 № 298/3/1536, якими відмовлено позивачу у проведенні нового розрахунку вислуги років.
Не погодившись з діями відповідача, позивач звернувся до суду.
Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 24 Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу», в редакції Закону України від 25.03.1992 року № 2232-ХІІ, яка була чинною з 12 травня 1992 року до 31 липня 1999 року, початком перебування на військовій службі вважався день прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею), вказаний у приписі, виданому військовим комісаріатом, – для допризовників, призовників і військовозобов`язаних.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Отже, час навчання у військовому ліцеї відповідно Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу», в редакції Закону України від 25.03.1992 року № 2232-ХІІ зараховувався у військову службу та включався до страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.09.2012 у справі № 712/14575/12 задоволено заяву ОСОБА_1 про встановлення факту початку перебування на військовій службі у Збройних Силах України, встановлено факт початку перебування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на військовій службі в Збройних Силах України з 15 липня 1991 року. Суд у вказаному рішенні зазначив, що виключення із періоду перебування ОСОБА_1 на військовій службі часу навчання з 15.07.1991 року по 22.06.1994 року означало б звуження та обмеження прав заявника, які йому були надані Законом України “Про загальний військовий обов`язок і військову службу”, в редакції Закону України від 25.03.1992 року № 2232-ХІІ, і якими він користувався до 31 липня 1999 року та суперечило б Конституції України.
Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Стаття 73 КАС України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Згідно статті 75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до статті 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до частини 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Згідно із частиною 1 статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Частинами 2-4 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.
Частиною 2 статті 14 КАС України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що оскільки рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.09.2012 у справі № 712/14575/12, яке набрало законної сили, встановлено факт початку перебування на військовій службі у Збройних Силах України ОСОБА_1 з 15 липня 1991 року, його зміст є чітким і зрозумілим, а тому відповідач повинен був врахувати вказане рішення суду, відсутні перешкоди для належного його виконання.
Доводи апелянта перебування справи на розгляді Верховного Суду є необґрунтованими, адже під час вчинення оскаржуваних дій та на час розгляду даної справи рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.09.2012 у справі № 712/14575/12 не є скасованим чи зміненим, тому, у відповідача не було підстав для його неврахування при вирішенні питання про зарахування до вислуги років для призначення пенсії ОСОБА_1 часу навчання з 15.07.1991 року по 22.06.1994 року у Львівській республіканській спецшколі – інтернаті, яка у подальшому перейменована у Львівський державний ліцей з посиленою військово-фізичною підготовкою імені Героїв Крут. 
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, в адміністративному процесі, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, що можуть бути використані як докази у справі.
Апеляційний суд вважає, що наказом Міністра оборони України від 29.01.2015 № 52 фактично зараховано позивачу спірний період навчання, оскільки у наказі зазначено про перебування ОСОБА_1 у Збройних Силах України із 15.07.1991 року (п.27 параграфу 1 наказу), а мотиви з яких проведено зміни до вказаного наказу відповідно до п.15 параграфу 8 наказу Міністерства оборони України № 216 від 19.05.2020 у оскаржуваному наказі не наведені.
Враховуючи зазначені вище встановлені обставини справи, норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини та рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.09.2012 у справі № 712/14575/12, яке набрало законної сили та не скасоване, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційні скарзі доводи не спростовують викладених у судовому рішенні цього суду висновків, то апеляційна скарга задоволенню не підлягає. 
У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. 
Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника. 
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не стягуються.
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження). 
Згідно пункту 10 частини 6 статті 12 КАС України, для цілей цього Кодексу справами незначної складності є інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження. 
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України – залишити без задоволення.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2021 року у справі №380/4622/20 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

                  Головуючий суддя                                          Н.В. Ільчишин

                  Судді                                                                Р.Й. Коваль

                                                                                            В.В. Гуляк