КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                     
Апеляційне провадження № 22-ц/824/5387/2021                  
                                                                                                   справа № 752/20141/18
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
 17 травня 2021 року Київський апеляційний суд в складі:
 
            Суддя - доповідач:      Андрієнко А.М.
            Суддів:                          Соколової В.В.
                                                  Поліщук Н.В.
            При секретарі             Дроздовій Ж.В.
 
Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 грудня 2020 року, постановлене суддею Мазур Ю.Ю. по  цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на нерухоме майно,
 
У С Т А Н О В И Л А :
 
У вересні 2019 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про визнання факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на нерухоме майно, обґрунтованим тим, що з 02.02.2010 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 почали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу. 28.08.2012 року ОСОБА_1 та батько позивача ОСОБА_3 уклали договір № 2808001/12 про участь у Фонді фінансування будівництва квартири АДРЕСА_1 . 07.09.2012 року ОСОБА_2 платіжним дорученнями № 428 здійснив платіж в розмірі 161634 грн. за фінансування об`єкту інвестування згідно вищезазначеного договору. 05.02.2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб. 25.05.2013 року Реєстраційна служба Головного управління юстиції у місті Києві видала свідоцтво на право власності на квартиру АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народився син ОСОБА_4 25.03.2016 року шлюб між подружжям було розірвано на підставі рішення Голосіївського районного суду міста Києва. Враховуючи викладене, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив встановити факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 02 лютого 2010 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на ј частину квартири АДРЕСА_1 як належну частку у спільному майні подружжя; стягнути з відповідача на користь позивач понесені судові витрати.
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 17 грудня 2020 року позов задоволено. Встановлено факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 02 лютого 2010 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на ј частину квартири АДРЕСА_1 як належну частку у спільному майні подружжя. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 2801 грн. 60 коп.
Не погодившись з рішенням суду, 29.01.2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити, мотивуючи тим, що оскаржуване рішення незаконне, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, зокрема зазначила, що з січня 2020 року не повідомлялася про час та місце розгляду справи, в порушення ст. 20, ст. 197 та п.2 ч.2 ст.200 ЦПК України судом не було розглянуто заяву представника відповідача від 01.03.2019 року щодо закриття провадження у справі, крім того, позовні вимоги підлягають розгляду в різних судових провадженнях - окремому та позовному. В 5 абзаці описової частини оскаржуваного рішення судом було зазначено зі слів позивача причину розлучення сторін, яка не встановлена рішенням суду про розлучення, принижує гідність відповідача, тому апелянт наполягає на її видаленні з оскаржуваного рішення. В оскаржуваному рішенні не відображені дійсні свідчення свідків. Суд не взяв до уваги лист Верховного Суду України від 01.01.2012 року «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в якому зазначено, що відповідно до п.5 ч.1 ст. 256 ЦПК України, що діяла в редакції 2004 року, суд вправі розглядати справу про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки  без шлюбу за умови зокрема терміну спільного проживання не менше п`яти років. При винесенні оскаржуваного рішення судом не була дана оцінка довідці з місця роботи відповідача від 06.02.2019 року про посаду та отримані доходи за період 08.07.2008 року по 31.12.2012 року, яка свідчить про наявність у відповідача коштів для сплати своєї частини квартири.
Представник відповідача у суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити з підстав, що викладені в ній.
 Позивач та його представник просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість  постановленого рішення, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що 28.08.2012 року ОСОБА_1 та батько позивача ОСОБА_3 уклали договір № 2808001/12 про участь у Фонді фінансування будівництва квартири АДРЕСА_1 .
07.09.2012 року ОСОБА_2 платіжним дорученнями № 428 здійснив платіж в розмірі 161 634 грн. за фінансування об`єкту інвестування згідно вищезазначеного договору.
ОСОБА_2 сплатив зі свого особистого рахунку за 1/2 частину квартири, що підтверджується договором банківського рахунку № НОМЕР_4 від 24.01.2012 р.
05.02.2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві 05.02.2013 року, про що зроблено відповідний актовий запис за № 101.
25.05.2013 року Реєстраційна служба Головного управління юстиції у місті Києві видала свідоцтво серії НОМЕР_2 про право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 народився син ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві 14.06.2013 року.
25.03.2016 року шлюб між подружжям було розірвано на підставі рішення Голосіївського районного суду міста Києва.
Як вбачається з матеріалів справи, у своєму відзиві відповідач зазначає, що вона певний період зустрічалась з позивачем, а з лютого 2010 року після переїзду позивача з м. Одеси до м. Києва вони разом орендували житло, в якому спільно проживали, разом сплачували за комунальні послуги. На вихідні та на свята вони неодноразово їздили разом у село до батьків, друзів, бабусі позивача у Чернігівську область, що підтверджується фотокартками, які зроблені в різні періоди під час відпочинку відповідача з позивачем, які наявні в матеріалах справи. У 2012 році, тобто на момент сплати внесків на фінансування житла, відповідач була вагітна, а ІНФОРМАЦІЯ_1 у них з позивачем народився син.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вищенаведене свідчить про проживання сторін по справі однією сім`єю як чоловіка і дружини без реєстрації шлюбу з лютого 2010 року.
Згідно із вимогами ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно із ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що 1/2 частка квартири АДРЕСА_1 , право власності на яку були оформлені на відповідача, є спільною сумісною власністю сторін, які на дату фінансування будівництва вказаної квартири фактично проживали однією сім`єю як чоловік і дружина без реєстрації шлюбу, тому їх частки є рівними.
Посилання  в апеляційній скарзі на неправильне застосування норм процесуального та матеріального права, а саме, що вимоги позивача повинні бути розглянуті у різних судових провадження - у позовному та окремому - не можуть бути прийняті до уваги, оскільки  встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації щлюбу необхідно для вирішення спору про право позивача на частину спірного майна, тобто вимоги повинні бути розглянуті в одному позовному провадженні, так як виник спір про право.
         Колегія суддів також не погоджується із посиланням апелянта на те, що судом першої інстанції не взято до уваги довідку відповідача з місця роботи про її доходи, які свідчать про те, що вона мала матеріальну можливість придбати частину житла, оскільки відповідач не надала суду належних та достовірних даних про те, що вона своїми коштами приймала участь у фінансуванні будівництва спірної квартири.         
            За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з'ясував  обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку та прийшов до правильного висновку про     задоволення позовних вимог.   
        Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.
 
Керуючись ст.ст.  367, 374, 375  ЦПК України, колегія суддів
 
П О С Т А Н О В И Л А:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 грудня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з  дня її  прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови складено   18 травня  2021 року.

Суддя - доповідач:     

Судді: