ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

01 червня 2021 року                                                        
м.Суми
Справа №591/5147/19 
Номер провадження 22-ц/816/845/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Філонової Ю. О. ,  Собини О. І. 
за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М., 
сторони:
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідачі: Сумська міська рада, Департамент забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради,
розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 22 квітня 2020 року в складі судді Грищенко О.В., ухваленого у м. Суми, повний текст якого складено 24 квітня 2020 року,

в с т а н о в и в :

20 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Сумської міської ради і Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради (далі – Департамент) про визнання договору оренди № ФМ-613 від 26 жовтня 2000 року нежитлових приміщень за адресою АДРЕСА_1 , укладений між ФОП ОСОБА_1 та відділом комунального майна та приватизації Сумської міської ради, правонаступником якого є Департамент, продовженим на тих же умовах на наступний п`ятирічний строк від 01 січня 2019 року до 01 січня 2024 року.
Позов мотивовано тим, що 26 жовтня 2000 року з відповідачем був укладений зазначений договір оренди, згідно з умовами якого заявник отримав у користування нежитлові приміщення. Умови договору заявником виконуються в повному обсязі, проте відповідач у порушенням вимог п. 9.6 договору не повідомив позивача за два місяці до закінчення строку дії договору, тобто до 01 січня 2019 року, про припинення його дії. Повідомлення про припинення договору оренди заявник отримав у січні 2019 року, а тому вважає, що договір є продовженим на наступні п`ять років.
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 22 квітня 2020 року, у якому ухвалою цього ж суду від 04 травня 2020 року виправлено описку, позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано договір оренди № ФМ-613 від 26 жовтня 2000 року нежитлових приміщень за адресою АДРЕСА_1 , укладений між ФОП ОСОБА_1 та відділом комунального майна та приватизації Сумської міської ради, правонаступником якого є Департамент, продовженим між ОСОБА_1 та Департаментом на тих же умовах на наступний п`ятирічний строк від 01 січня 2019 року до 01 січня 2024 року.
В апеляційній скарзі Департамент, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що орендодавець ніколи не повідомляв про намір використовувати майно для власних потреб чи подальшу передачу в оренду, а тому він не зобов`язаний повідомляти орендаря про припинення оренди за три місяці до закінчення строку дії договору. Укладений у 2000 році договір на даний час не відповідає затвердженому типовому договору оренди майна, у ньому відсутні деякі істотні умови, розмір орендної плати не відповідає розміру, встановленому методикою розрахунку орендної плати, будучи укладеним на строк більше трьох років, договір оренди не посвідчений нотаріально. Також зазначається, що суд не звернув увагу на факт укладення договору оренди майна із суб`єктом підприємницької діяльності, яким позивач залишався до моменту закінчення строку дії договору, приміщення надавалось для розміщення службових приміщень підприємця, а тому дана справа пов`язана з продовженням дії господарського договору. 05 березня 2019 року позивач припинив здійснення підприємницької діяльності, а тому, виходячи з положень п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України, даний спір належить до юрисдикції господарського суду.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду – без змін та закрити апеляційне провадження. Звертається увага на те, що апеляційну скаргу підписано особою, яка не мала права її підписувати – представником за довіреністю ОСОБА_2 , який не є одноосібним керівником відповідача і не є особою, яка може здійснювати самопредставництво юридичної особи відповідача. В переліку повноважень у довіреності не вказано право подавати та підписувати апеляційну скаргу від імені відповідача.
Ухвалою Сумського апеляційного суду від 16 вересня 2020 року апеляційну скаргу Департаменту задоволено частково, рішення Зарічного районного суду м. Суми від 22 квітня 2020 року скасовано та закрито провадження у справі. Роз`яснено ОСОБА_1 право на звернення з позовом до суду в порядку господарського судочинства.
Ухвалою Сумського апеляційного суду від 02 жовтня 2020 року передано справу № 591/5147/19 до Господарського суду Сумської області.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу Сумського апеляційного суду від 16 вересня 2020 року скасовано. Справу передано на розгляд до Сумського апеляційного суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Клопотання представника відповідачів про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю в іншій справі задоволенню не підлягає, оскільки явка сторін до апеляційного суду не є обов`язковою, позиція відповідачів є чіткою і зрозумілою.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 26 жовтня 2000 року між підприємцем ОСОБА_1 та відділом комунального майна та приватизації Сумської міської ради укладено договір оренди № ФМ-613, згідно з умовами якого Орендодавець передав, а Орендар прийняв в оренду для розміщення службових приміщень нежитлові приміщення, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 9-11).
Правонаступником відділу комунального майна та приватизації Сумської міської ради є Департамент.
Відповідно до п. 9.1 вказаного договору, він вважається укладеним з моменту досягнення домовленості з усіх істотних умов і підписання сторонами його тексту, діє з моменту підписання сторонами до 01 січня 2004 року з подальшим його продовженням на кожні наступні п`ять років.
Відповідно до п. 9.6 договору, у разі відсутності заяви однієї зі сторін про припинення або зміни цього договору, поданої не пізніше ніж за два місяці до закінчення строку дії цього договору, він вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором.
Пунктом 9.9. договору визначені випадки припинення його дії: загибелі об`єкта; за згодою сторін або за рішенням суду, арбітражного суду; банкрутства орендаря; приватизації об`єкта оренди орендарем.
На виконання умов договору відповідач передав позивачу нежитлові приміщення в користування і до липня 2005 року ОСОБА_1 використовував їх для здійснення приватної юридичної практики, а з липня 2005 року – адвокатської діяльності.
Про одержання свідоцтва на право заняття адвокатською діяльністю позивач письмово повідомляв орендодавця 30 жовтня 2005 року (т. 1 а.с. 17, 18).
22, 29 жовтня та 22 грудня 2018 року за підписом директора Департаменту позивачу поштою направлено листи, а 17 грудня 2018 року – телефонограма про припинення Договору оренди.
Доказів отримання позивачем зазначених листів та телефонограми матеріали справи не містять.
У вказаних листах відповідач повідомляв, що строк оренди згідно з пунктом 9.1 Договору № ФМ-613 спливає 01 січня 2019 року, на новий термін договір продовжуватись не буде. Посилаючись на пункт 6.1.12. Договору, ч. 1 ст. 785 ЦК України, відповідач пропонував ОСОБА_1 передати об`єкт оренди по акту приймання-передачі і сплатити оренду плату та плату за комунальні послуги 17 грудня 2018 року.
Із відповіді ОСОБА_1 від 08 січня 2019 року на адресу Департаменту вбачається, що 04 січня 2019 року позивач отримав від відповідача листи про припинення договору оренди, про які раніше він нічого не знав, оскільки їх не отримував. ОСОБА_1 надіслав відповідачу текст додаткової угоди, якою запропонував договір від 26 жовтня 2000 року привести у відповідність до рішення міської ради щодо правонаступництва Департаменту (т. 1 а.с. 19).
Про відсутність намірів на продовження оренди, а також внесення змін до договору оренди відповідач повідомляв ОСОБА_1 листом від 24 січня 2019 року (т. 1 а.с. 20).
Питання оренди нежитлових приміщень між сторонами вже були предметом розгляду суду.
Так, у цивільній справі № 591/1855/19 за наслідками апеляційного і касаційного перегляду судових рішень ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні заявлених до Департаменту вимог про визнання права на оренду нежитлових приміщень. При цьому, суд апеляційної інстанції вказав, а з ним погодився суд касаційної інстанції, що між сторонами існують зобов`язальні правовідносини, які визначені та виникли на підставі цивільно-правового договору оренди нежитлового приміщення від 26 жовтня 2000 року № ФМ-613, а надіслані відповідачем у період з жовтня 2018 року по січень 2019 року на адресу позивача листи про припинення договору оренди у зв`язку із закінченням строку його дії, ніяк не порушують права ОСОБА_1 як орендаря за договором оренди. Факт отримання позивачем листів від відповідача у двомісячний строк до закінчення строку дії спірного договору у цивільній справі № 591/1855/19 не встановлено.
Вирішуючи спір у даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач повинен був повідомити позивача про свій намір припинити договір оренди не пізніше ніж за два місяці до закінчення строку його дії, тобто до 01 листопада 2018 року, чого не зробив. Суд не взяв до уваги доводи відповідача про те, що орендодавець мав право повідомити про припинення договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору, оскільки підстави для припинення договору чітко визначені в самому договорі, а у разі, якщо намір припинити договір був викликаний необхідністю використовувати зазначене майно для власних потреб, то орендар мав керуватися ч. 3 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та попередити про це орендаря не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору, проте відповідачем не доведено відповідних намірів використовувати майно для власних потреб. Суду не надано доказів про наявність та направлення орендарю повідомлень про припинення договору оренди, тому суд не встановив підстав, які орендодавець мав зазначити в цих повідомленнях для припинення договору оренди. Рішень про небажання продовжувати на наступний термін дію договору оренди відповідач не приймав.
Відтак, за відсутності обставин для припинення договору, суд не знайшов законних підстав для його припинення, а тому визнав договір продовженим на наступні п`ять років.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Між позивачем і відповідачем існують зобов`язальні правовідносини які виникли та визначені на підставі договору оренди нежитлового приміщення № ФМ-613 від 26 жовтня 2000 року, який є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).
Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 763 ЦК України, договір найму укладається на строк, встановлений договором. Якщо строк найму не встановлений, договір найму вважається укладеним на невизначений строк. Кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна - за три місяці. Договором або законом може бути встановлений інший строк для попередження про відмову від договору найму, укладеного на невизначений строк.
Відповідно до ст. 764 ЦК України, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.
Відповідно до частин 1-3 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п`ять років, якщо орендар не пропонує менший термін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов`язки за договором, має переважне право, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий термін, крім випадків, якщо орендоване майно необхідне для потреб його власника. У разі якщо власник має намір використовувати зазначене майно для власних потреб, він повинен письмово попередити про це орендаря не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору.
Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» договір оренди припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено.
Відтак, після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець. Відтак, якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку має місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється.
Пунктом 9.1 договору оренди № ФМ-613 від 26 жовтня 2000 року встановлений строк його дії – до 01 січня 2004 року, з подальшим продовженням на кожні наступні п`ять років. Отже, строк договору оренди від 26 жовтня 2000 року закінчився 01 січня 2004 року та за відсутності заперечень орендодавця продовжувався відповідно до 01 січня 2009 року, до 01 січня 2014 року та до 01 січня 2019 року.
Водночас, припинення договору можливе лише у випадку настання обставин, зазначених у самому договорі. Оскільки такі обставини, визначені пунктом 9.9 договору не настали, тому підстави для припинення договору відсутні.
Доказів ухвалення відповідачами рішень про припинення відносин оренди з позивачем матеріали справи не містять.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком місцевого суду, що відповідач не виконав вимоги Закону України «Про оренду державного та комунального майна», оскільки не довів суду належними доказами про існування реальних намірів використовувати нежитлові приміщення для власних потреб, як і не довів про письмове попередження позивача про такі наміри не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору.
Сторони договору не позбавлені можливості за спільною згодою привести зміст правочину у відповідність до діючого законодавства, узгодити орендну плату та здійснити його нотаріальне посвідчення, не припиняючи фактичних відносин оренди шляхом укладення додаткових угод тощо.
Доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом фактичними обставинами справи та наведеними нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Ухвалюючи рішення у даній справі, місцевий суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну правову оцінку, дійшовши правильного висновку про задоволення позову.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради залишити без задоволення, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 22 квітня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий – В.І. Криворотенко

Судді: Ю.О. Філонова

О.І. Собина