РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2021 року
м. Рівне

Справа № 555/2338/19
Провадження № 22-ц/4815/416/21

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді: Гордійчук С.О.,
суддів: Боймиструка С.В., Шимківа С.С.,

учасники справи: 
позивач:  ОСОБА_1 ,
відповідач:  ОСОБА_2 , 

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Ромашко Л.Г. на рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 10 грудня 2020 року, ухвалене в складі судді Собчука А.Ю., повний текст якого складено 12 грудня 2020 року у справі № 555/2338/19 ,

в с т а н о в и в :
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики грошових коштів від 26 вересня 2014 року за № 879.
Позов мотивовано тим, що 26 вересня 2014 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір позики грошових коштів, за умовами якого він дав в борг 45 500 грн. які останній зобов`язувався повернути до 26 вересня 2015 року. Своє зобов`язання, щодо своєчасного повернення коштів відповідач не виконує. 27 січня 2016 року приватним нотаріусом Березнівського районного нотаріального округу Куц І.В. вчинено виконавчий напис про стягнення грошових коштів на підставі договору позики від 26.09.2014 року. Рішенням Березнівського районного суду Рівненської області від 15 жовтня 2019 року у справі №555/172/19 виконавчий напис був скасований, а тому він змушений звернутися за захистом своїх прав, а також просив суд поновити строк звернення з цим позовом до суду.
Просив суд про задоволення позовних вимог.
Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 10 грудня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задоволено частково.                 Стягнуто із ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 26 вересня 2014 року у розмірі 45 500 грн., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн. та судовий збір в сумі 880 грн. В задоволенні позову у іншій частині відмовлено. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики відмовлено. 
Рішення суду мотивоване тим, що презумпція правомірності укладеного між сторонами правочину у встановленому порядку відповідачем не спростована.  Позивач не передбачав та не міг передбачити скасування рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 15 жовтня 2019 року у справі №555/172/19 виконавчого напису, що стало підставою для пропуску строку позовної давності, а тому строк на звернення з цим позовом підлягає поновленню.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення яким в задоволені первісного позову відмовити в повному обсязі.
Зазначає, що оскільки відсутній належний доказ в підтвердження факту передання грошових коштів від ОСОБА_1 до ОСОБА_3 договір позики від 26 вересня 2014 року є неукладеним та не породжує жодних наслідків, що обумовлені ним.
Покликається на те, що висновок суду про переривання строку позовної давності не узгоджується з вимогами ст. 264 ЦК України.
У відзиві на апеляційного суду позивач заперечує доводи останньої просить рішення суду залишити без зміни, а апеляційну скаргу без задоволення.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам судове рішення відповідає .
Установлено, що 26 вересня 2014 року приватним нотаріусом Березнівського районного нотаріального округу Рівненської області Куц І.В. був посвідчений договір позики грошових коштів, підписаний ОСОБА_1 (як позикодавець) та ОСОБА_2 (як позичальником), згідно якого Позикодавець ( ОСОБА_1 ) передає у власність позичальнику ( ОСОБА_2 ) грошові кошти в сумі 45 500 грн., а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів на умовах, визначених цим договором (п.1). 
Грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальником до підписання цього договору (п.2). 
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк до 26.09.2015 року (п.3). 
Зі спливом строку виконання зобов`язання за договором позики ОСОБА_2 борг не повернув.
17 березня 2015 року приватний нотаріус Березнівського районного нотаріального округу Куц І.В. надіслала ОСОБА_2 офіційне повідомлення щодо необхідності усунення порушень в частині невиконання договору позики від 26.09.2014 року. Вказаний лист було отримано ОСОБА_2 20.03.2015 року.
27 січня 2016 року приватним нотаріусом Березнівського районного нотаріального округу Куц І.В. вчинено виконавчий напис про стягнення грошових коштів на підставі договору позики від 26.09.2014 року.
Зазначений виконавчий напис було надано позивачем на примусове виконання та перебував на виконанні у відділі державної виконавчої служби.
Рішенням Березнівського районного суду Рівненської області від 15 жовтня 2019 року у справі №555/172/19 позов ОСОБА_2 задоволено, визнано таким, що не піддягає виконанню виконавчий напис вчинений 27 січня 2016 року приватним нотаріусом Березнівського районного нотаріального округу Рівненської області Куц І.В., зареєстрований в реєстрі №47 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики в розмірі 54600,00 грн. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 кошти в сумі 2 658,10 грн. та судовий збір в сумі 768,40 грн. Вказане рішення ОСОБА_1 виконано в добровільному порядку.
Згідно зі статтею 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Згідно з нормами статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Частиною четвертою статті 545 ЦК України передбачено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2013 року у справі № 6-63цс13.
Закон не вимагає обов`язкового нотаріального посвідчення договору позики, проте за домовленістю сторін чи на вимогу однієї зі сторін такий договір може бути нотаріально посвідчений (частина четверта статті 209 ЦК України).
Відповідно до частини першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з частиною першою статті 76, частиною першою статті 77, частиною другою статті 78 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Доводи апеляційної скарги про те, що грошей від позивача не отримував не заслуговують на увагу, оскільки факт отримання від позивача грошових коштів він підтвердив укладенням договору, а саме пунктом 2 в якому вказано, що грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальником до підписання цього договору. Будь-яких належних та достатніх доказів безгрошовості даної позики відповідач суду не надав і судом їх не здобуто.
В силу ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом не дійсним. 
Разом з тим, звертаючись до суду з апеляційною скаргою ОСОБА_2 не оскаржує рішення суду в частині відмови в задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги про те, що позивачем пропущено строк на звернення до суду з цим позовом, а місцевим судом, безпідставно поновлено такий строк, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.
Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).
Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої  статті 261 ЦК України – від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частина п`ята статті 267 ЦК України).
Визнаючи поважними причини пропущення позовної давності, правильно виходили з того, що позивач не передбачав та не міг передбачити можливість ухвалення рішення про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису нотаріуса, що і стало підставою для пропуску позовної давності.
Разом з тим, апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про переривання позовної давності у зв`язку з вчиненням виконавчого напису нотаріусом до моменту визнання його таким, що не підлягає виконанню, з огляду на таке.
Відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново.
Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.
До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.
Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою.
Отже, до часу визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню права стягувача порушено не було, а було захищено чинним у вказаний період виконавчим написом нотаріуса.
Зазначене узгоджується з правовим висновком наведеним Верховним Судом в постанові від 25 березня 2019 року в справі № 161/19329/13-ц (провадження № 61-39634св18), підстав відступу від якого не знайшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 09 грудня 2019 року в справі № 357/5125/16-ц (провадження № 61-15142сво18).
Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З огляду на викладене можливо констатувати помилковість висновку місцевого суду, про переривання позовної давності на час вчинення виконавчого напису нотаріуса (з дня його вчинення і до моменту визнання рішенням суду таким, що не підлягає виконанню).
Попри це, зазначений недолік оскаржуваного судового рішення не вплинув на правильність правового результату вирішення справи, а тому апеляційний суд, вважає за можливе залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків судів не спростовують.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на відповідача.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Ромашко Л.Г. залишити без задоволення.
Рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 10 грудня 2020 року залишити без зміни.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 20 травня 2021року.

Головуючий :                                                         Гордійчук С.О.

Судді :                                                                        Боймиструк С.В.

                                                                               Шимків С.С.