Постанова                                            
Іменем  України                                            
 
03 березня 2021 року
 
м. Київ
 
справа № 755/9044/19
 
провадження № 61-571св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), 
Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
представник позивача - ОСОБА_2 ,
відповідачі: Київська міська рада, Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Онопченко Оксана Вікторівна,
третя особа - ОСОБА_5 , 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 , на рішення Дніпровського районного суду міста Києва 
від 05 серпня 2019 року у складі судді Галагана В. І. та постанову Київського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року у складі колегії суддів: 
Савченка С. І., Верланова С. М., Мережко М. В.,

ВСТАНОВИВ:
1.        Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2019 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до Київської міської ради, Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Онопченко О. В., третя особа - ОСОБА_5 , про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання недійсними правочинів та скасування реєстраційних записів.
Позовну заяву мотивовано тим, що нею у порядку приватизації отримано свідоцтво від 07 квітня 2016 року серії НОМЕР_1 про право власності на квартиру АДРЕСА_1 . 01 червня 2016 року до зазначеної квартири прийшли невідомі їй особи та заявили, що вони є власниками цієї квартири, тому вимагають її звільнити, у зв`язку з чим вона звернулась до Печерського управління Головного управління Національної поліції у м. Києві, і за цим фактом було відкрито кримінальне провадження. 
Кримінальна справа за обвинуваченням у шахрайстві ОСОБА_7 розглядається у Печерському районному суді м. Києва. У цій справі було встановлено факт підроблення свідоцтва про право власності на житло, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , 
від 25 січня 2006 року, нібито видане на ім`я ОСОБА_5 , з яким вона перебувала у зареєстрованому шлюбі. 13 травня 2016 року з використанням підроблених документів, зокрема, свідоцтва про право власності на квартиру та підробленого паспорту ОСОБА_8 , між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Онопченко О. В. 
02 червня 2016 року. 02 червня 2016 року укладено ще один договір 
купівлі-продажу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Онопченко О. В. Таким чином, на підставі підробленого свідоцтва про право власності на житло від 25 січня 2006 року, виданого на ім`я 
ОСОБА_8 , 13 травня 2016 року було укладено договір купівлі-продажу між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 , однак ОСОБА_5 не підписував ані заяву на приватизацію квартири, ані договору купівлі-продажу квартири від 13 травня 2016 року. Вказані обставини були встановлені в ході досудового розслідування у кримінальному провадженні на підставі відповідних висновків експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз та показань осіб, допитаних в ході слідства. 
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло, а саме: на квартиру 
АДРЕСА_1 від 25 січня 2006 року, видане Дніпровською районною в місті Києві радою на ім`я ОСОБА_8 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 13 травня 2016 року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Онопченко О. В., зареєстрований у реєстрі за № 1238; визнати недійсним договір 
купівлі-продажу квартири від 02 червня 2016 року, укладений між 
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Онопченко О. В., зареєстрований у реєстрі за № 1434; скасувати реєстраційний запис про реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_5 ; скасувати реєстраційний запис про реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_3 , внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Онопченко О. В.; скасувати реєстраційний запис 
від 02 червня 2016 року № 14786556 про реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_4 , внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Онопченко О. В.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 05 серпня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю правових підстав для визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, виданого Дніпровською районною в місті Києві радою на ім`я ОСОБА_8 , оскільки судом встановлено, що оспорюване свідоцтво про право власності на житло було видано Дніпровською районною в місті Києві радою на підставі її рішення, однак позивачем таке рішення не було оскаржено. Оспорюване свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється або припиняється. Таким чином, суд першої інстанції вважав, що відсутні підстави для визнання недійсним свідоцтва про право власності без оспорення рішення уповноваженого органу, у цьому випадку Дніпровської районної у місті Києві ради, про видачу такого свідоцтва. 
При цьому суд зазначив, що оспорюване свідоцтво про право власності, видане Дніпровською районною в місті Києві радою, яка на час розгляду справи не втратила статусу юридичної особи, однак позивачем не пред`явлено вимоги до цього органу, в той час як Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація, як і Київська міська рада, жодних рішень з приводу видачі оспорюваного свідоцтва не приймали, тому не порушували права позивача на спірну квартиру, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про те, що вимоги в цій частині позову пред`явлено до неналежних відповідачів.
Крім того, суд першої інстанції виходив із того, що в матеріалах справи відсутні докази того, що оспорюване свідоцтво про право власності не видавалось уповноваженим на час його видачі органом та/або було підроблено, оскільки матеріали справи не містять належним чином засвідченої копії вироку суду, що набрав законної сили, яким встановлено вказаний факт підробки оспорюваного документу.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсними договорів купівлі-продажу та скасування реєстраційних записів про реєстрацію права власності на квартиру, суд вважав, що позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх порушених прав - позивач має здійснити захист порушеного права шляхом звернення до суду із віндикаційним позовом про витребування майна, ураховуючи, що позивач не є стороною оспорюваних нею правочинів, та між позивачем та останнім власником квартири ОСОБА_4 існують не договірні, а речово-правові відносини щодо права на спірну квартиру.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 05 серпня 2019 року змінено в мотивувальній частині, яку викладено в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що оспорюване позивачем свідоцтво про право власності на квартиру від 25 січня 2006 року на ім`я ОСОБА_8 , видане на підставі рішення Дніпровської районною в місті Києві ради, яка не залучена до участі у справі. З огляду на те, що відповідачами позивач зазначила Київську міську раду та Дніпровську районну в місті Києві державну адміністрацію, які оспорюване свідоцтво не видавали, прав та законних інтересів позивача не порушували, а відтак не є належними відповідачами за такими вимогами, суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позову з цих підстав.
Також колегія суддів суду апеляційної інстанції погодилася із висновками суду першої інстанції про необхідність оскарження позивачем розпорядження Дніпровської районної в місті Києві ради від 25 січня 
2006 року № 68, на підставі якого видане свідоцтво, як належного способу захисту. При цьому суд апеляційної інстанції вважав, що суд першої інстанції вірно виходив з того, що оспорюване свідоцтво про право власності є лише документом, який посвідчує відповідне право, але не підставою виникнення такого права.
Водночас колегія суддів суду апеляційної інстанції не погодилася із висновками суду першої інстанції про відмову у позові в тому числі з тих підстав, що позивач обрала неналежний спосіб захисту порушеного права, а саме, що вона має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду із віндикаційним позовом про витребування майна у добросовісного набувача. Судом встановлено, що ані на час видачі свідоцтва про право власності на спірну квартиру від 25 січня 2006 року на ім`я ОСОБА_8 , ані на час вчинення оспорюваних позивачем договорів купівлі-продажу між відповідачами 13 травня 2016 року та 02 червня 2016 року, право власності позивача на спірну квартиру у встановленому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» порядку зареєстроване не було.Наведене у свою чергу свідчить про відсутність права власності у позивача і як наслідок неможливість застосувати спосіб захисту прав власника, встановлений статтею 388 ЦК України. Вказані обставини встановлені в тому числі судовими рішеннями у справах за позовами ОСОБА_1 № 755/12387/16-ц та № 755/10396/18.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій у січні 2020 року до Верховного Суду,                      ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.   
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 16 січня 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції. 
У січні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 22 лютого 2021 року справу за позовом 
ОСОБА_1 до Київської міської ради, Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Онопченко О. В., третя особа - ОСОБА_5 , про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання недійсними правочинів та скасування реєстраційних записів призначено до судового розгляду. 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що судами не взято до уваги те, що оспорюване свідоцтво про право власності на житло від 25 січня 2006 року не видавалось взагалі, також не існувало розпорядження Дніпровської районної в місті Києві ради від 25 січня 2006 року № 68, на підставі якого могло бути видано свідоцтво про право власності. Дніпровська районна у місті Києві рада не була органом, що здійснював передачу квартир у власність громадян та не мала повноважень щодо видачі оспорюваного свідоцтва від 25 січня 2006 року № 68. Розпорядження за вказаним номером видано стосовно вручення грамоти головою Дніпровської районної у місті Києві ради журналісту ТРК «Київ» ОСОБА_9 . Зазначає, що позивачем вірно визначено відповідачем Дніпровську районну у місті Києві державну адміністрацію, як орган, який відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а також розпорядження Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 28 лютого 2003 року № 169 «Про внесення змін і доповнень до розпорядження Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації від 29 жовтня 
1996 року № 699», який наділений повноваженнями щодо передачі у власність нерухомого майна і житла. 
Заявник зазначає, що вона була позбавлена можливості скористатись своїм правом на державну реєстрацію переходу права власності на квартиру, яке в неї виникло на підставі свідоцтва про право власності від 07 квітня 2016 року серії НОМЕР_1 , оскільки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вже містились відомості, внесені за підробленими документами. Захистити свої порушені права, заявляючи позовну вимогу про витребування майна з чужого незаконного володіння, позивач не має можливості, так як її права порушені на етапі державної реєстрації переходу права власності. Разом з тим, вона є набувачем майна, переданого їй в порядку безоплатної передачі (приватизації) житла, що підтверджено свідоцтвом про право власності серії НОМЕР_1. 
Відзив на касаційну скаргу до суду не надійшов
Фактичні обставини справи, встановлені судами
На підставі ордеру на житлове приміщення від 24 вересня 1973 року двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 надано у користування ОСОБА_10 та його сім`ї: ОСОБА_11 - дружина, 
ОСОБА_12 - онук.
25 січня 2006 року на ім`я ОСОБА_8 Дніпровською районною у місті Києві радою видано свідоцтво про право власності на житло на квартиру АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 зареєструвала шлюб із ОСОБА_8 24 березня 2015 року, після чого 27 березня 2015 року вона знята з реєстрації за попереднім місцем проживання і 30 травня 2015 року зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 , що підтверджується копією її паспорта.
02 лютого 2016 року наказом № 26 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» укладено договір найму зазначеної двокімнатної квартири із ОСОБА_1 
19 лютого 2016 року ОСОБА_1 подано до органу приватизації Дніпровської районної державної адміністрації у м. Києві заяву з проханням про оформлення передачі у власність спірної квартири та 07 квітня 2016 року видано відповідне розпорядження.
07 квітня 2016 року Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією видано свідоцтво про право власності НОМЕР_1 на квартиру АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_1 
13 травня 2016 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Онопченко О. В., за яким ОСОБА_8 передано у власність ОСОБА_3 квартиру 
АДРЕСА_1 .
02 червня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Онопченко О. В., за яким ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_4 квартиру 
АДРЕСА_1 .
03 червня 2016 року Печерським управлінням поліції Головного управління національної поліції у м. Києві внесено відомості до ЄРДР за заявою 
ОСОБА_1 з приводу підробки та використання підроблених правоустановчих документів на квартиру АДРЕСА_1 .
Згідно інформаційної довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації від 15 липня 2016 року квартира 
АДРЕСА_1 на праві власності не зареєстрована.
Згідно із листом Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 04 листопада 2016 року орган приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації не здійснював оформлення свідоцтва про право власності на зазначену квартиру на ім`я ОСОБА_8 .
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 червня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 06 вересня 2017 року та постановою Верховного Суду від 04 березня 2019 року, у справі № 755/12387/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , приватний нотаріус Онопченко О. В., Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація, про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, витребування майна з чужого володіння та визнання права власності на квартиру відмовлено у задоволенні позову.
Рішення суду першої інстанції мотивоване недоведеністю ОСОБА_1 набуття права власності на спірну квартиру у встановленому законом порядку, а також неспростування нею факту набуття ОСОБА_8 раніше права власності на спірне житло на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25 січня 2006 року, виданого Дніпровською районною у 
місті Києві радою, та відсутністю вимог у цій справі про недійсність такого свідоцтва, як і відсутністю процесуальних рішень у порушеному кримінальному провадженні по факту підроблення документів, на яке посилається позивач як на підставу нікчемності правовстановлюючих документів, виданих на ім`я третьої особи ОСОБА_8 .
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 08 квітня 2019 року, яке не оскаржувалося і набрало законної сили, у справі № 755/10396/18 за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Онопченко О. В., Дніпровська районна у місті Києві рада, ОСОБА_4 , про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло відмовлено у задоволенні позову.
Вказане рішення суду першої інстанції мотивоване недоведеністю позовних вимог, зокрема недоведеністю факту незаконності приватизації ОСОБА_8 спірної квартири, який був зареєстрований у квартирі 
АДРЕСА_1 з 09 квітня 2003 року і з реєстрації не знімався, як і відсутністю доказів того, що ОСОБА_5 використав своє право на приватизацію житла щодо іншої квартири, а станом на 25 січня 2006 року, тобто на час отримання ОСОБА_8 свідоцтва про право власності на житло, ОСОБА_1 не набула права користування квартирою та відповідно не мала права брати участь її приватизації. Також рішення суду мотивоване недоведеністю факту набуття позивачем права власності на спірну квартиру, яке не було зареєстроване у встановленому законом порядку, що спростовує її твердження про вибуття квартири з її власності поза її волею. Окрім того, суд вказав у рішенні, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, яким є Дніпровська районна в місті Києві рада, яка і видала ОСОБА_8 оспорюване свідоцтво про право власності на житло.
2.        Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга ОСОБА_1 , подана представником - ОСОБА_2 , підлягає задоволенню частково.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із частиною першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою статті 203 цього Кодексу. 
Тобто, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його волі.
Частиною першою статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій 
послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Статтею 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.
Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. Відповідно до статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Вказані правові висновки узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18).
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша, третя 
статті 13 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.
Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідачем є особа чи держава (частина друга статті 48 ЦПК України) до якої звернуті матеріально-правові вимоги позивача і яка, за твердженням позивача, є або порушником його прав, або необґрунтовано, на думку позивача, оспорює його права, і на якого внаслідок цього може бути покладено обов`язки судовим рішенням.
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (аналогічні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду 
від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41); від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49); від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50); від 12 грудня 2018 року у справі 
№ 570/3439/16-ц (пункти 37, 54); від 12 грудня 2018 року у справі 
№ 372/51/16-ц (пункт 31.4); від 11 вересня 2019 року у справі № 203/3682/17).
Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог до цього відповідача, який не є належним.
Судами встановлено, що оспорюване ОСОБА_1 свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 від 25 січня 2006 року на ім`я ОСОБА_8 , видане Дніпровською районною в місті Києві радою на підставі її рішення, яка не залучена до участі у справі.
Вирішуючи спір, суди дійшли висновку про те, що з огляду на те, що Дніпровська районна в місті Києві рада, безпосередніх прав та обов`язків якої стосуються вимоги, не залучена до участі у справі, натомість відповідачами позивач зазначила Київську міську раду та Дніпровську районну в місті Києві державну адміністрацію, які оспорюване свідоцтво не видавали, прав та законних інтересів позивача не порушували, а відтак не є належними відповідачами за такими вимогами.
Проте такі висновки судів є передчасними з огляду на таке.
Відповідно до рішення Київської міської ради від 09 вересня 2010 року 
№ 7/4819 «Про питання організації управління районами в місті Києві» Київська міська рада вирішила припинити з 31 жовтня 2010 року шляхом ліквідації районні в місті Києві ради, зокрема і Дніпровську районну у місті Києві раду.
Згідно із інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Дніпровська районна у місті Києві рада перебуває у стані припинення з 31 жовтня 2010 року.
Таким чином, судами у цій справі не встановлено чи може Дніпровська у місті Києві рада бути належним відповідачем та не перевірено, які саме права та обов`язки перейшли до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, як можливого правонаступника Дніпровської у місті Києві ради.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно зі статтею 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
У статті 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Відхиляючи доводи позивача про фальсифікацію оспорюваного свідоцтва про право власності на спірну квартиру від 25 січня 2006 року на ім`я 
ОСОБА_8 , суди зазначили про відсутність процесуальних рішень у кримінальному провадженні за фактом підроблення документів. При цьому суди не надали оцінки іншим доказам у справі, на які посилалася позивач, зокрема: листу Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 04 листопада 2016 року, відповідно до якого орган приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації не здійснював оформлення свідоцтва про право власності на зазначену квартиру на ім`я ОСОБА_8 ; висновку експерта від 27 вересня 2017 року, складеного Київським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром, відповідно до якого підпис від імені ОСОБА_8 в оригіналі договору 
купівлі-продажу квартири 
АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 , посвідченого 
13 травня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Онопченко О. В., зареєстрованого в реєстрі за № 1238, виконаний не ОСОБА_8 , а іншою особою; висновку експертів 
від 24 листопада 2017 року, складеного Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз, відповідно до якого відтиск гербової печатки від імені Дніпровської районної у місті Києві ради в наданому на дослідження свідоцтві про право власності на житло від 25 січня 2006 року № 68, нанесений не тим кліше печатки, яким нанесені експериментальні зразки печатки Дніпровської районної у місті Києві ради, а іншим кліше з аналогічним змістом (а. с. 28, 31-39, 48-65, т. 1).
В силу положень статті 400 ЦПК України касаційний суд позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, та давати оцінку доказам, які судами не досліджено, а відтак не може вирішити спір по суті за результатами касаційного перегляду.
Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Оскільки вищенаведені порушення норм процесуального права допущені судами обох попередніх інстанцій, то ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, вимоги частини п`ятої статті 411 ЦПК України про те, що висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовані судові рішення є обов`язковими для суду під час нового розгляду справи, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення згідно із встановленими обставинами та вимогами закону.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 , задовольнити частково.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 серпня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                     Є. В. Синельников
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь
                                                                                                            Н. Ю. Сакара
С. Ф. Хопта
В. В. Шипович