П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  675/1058/20 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Майстер П.М.   
Суддя-доповідач -  Сторчак В. Ю.   
26 квітня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Сторчака В. Ю. 
суддів:  Граб Л.С.  Іваненко Т.В. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 31 грудня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Замкова виправна колонія (№58)" про  визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної установи "Замкова виправна колонія (№ 58)" з наступними позовними вимогами:
- визнати протиправною бездіяльність Державної установи "Замкова виправна колонія (№ 58)" у незабезпеченні засуджених їх законними потребами;
- зобов`язати відповідача виконувати Закони України;
- стягнути з Державної установи "Замкова виправна колонія (№ 58)" моральну шкоду в розмірі 20000 грн.;
- визнати дії Державної установи "Замкова виправна колонія (№ 58)" незаконними, катуваннями;
- стягнути з Державної установи "Замкова виправна колонія (№ 58)" моральну шкоду в розмірі 250000 грн.;
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 31 грудня 2020 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погодившись із прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та ухвалити нову постанову про задоволення позовних вимог. В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування всіх обставин справи, що призвело до неправильного її вирішення.
Скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу, відповідач вказав що на позивача правомірно накладено дисциплінарні стягнення, за наслідками допущених ним порушень порядку відбування покарання. Жодних протиправних дій по відношенню до засудженого відповідачем не допускається.
В силу положень ст. 311 КАС України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення у даній справі, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи, які також підтверджені під час апеляційного розгляду.
ОСОБА_1 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі «Замкова виправна колонія (№ 58)».
За час відбування покарання в державній установі «Замкова виправна колонія (№58)» засуджений ОСОБА_1 вісім разів поміщався в карцер установи: 14.01.2015 року згідно постанови начальника державної установи "Замкова виправна колонія (№58)" від 12.01.2015 року про поміщення засудженого до карцеру установи строком на тринадцять діб, 11.05.2017 року згідно постанови начальника державної установи "Замкова виправна колонія (№58)" від 11.05.2017 року про поміщення засудженого до карцеру установи строком на десять діб, 27.10.2017 року згідно постанови начальника державної установи "Замкова виправна колонія (№58)" від 20.10.2017 року про поміщення засудженого до карцеру установи строком на п`ять діб, 29.01.2018 року згідно постанови начальника державної установи "Замкова виправна колонія (№58)" від 25.01.2018 року про поміщення засудженого до карцеру установи строком на чотирнадцять діб, 13.03.2018 року згідно постанови начальника державної установи "Замкова виправна колонія (№58)" від 22.02.2018 року про поміщення засудженого до карцеру установи строком на чотирнадцять діб, 19.04.2018 року згідно постанови начальника державної установи "Замкова виправна колонія (№58)" від 19.04.2018 року про поміщення засудженого до карцеру установи строком на чотирнадцять діб, 07.06.2018 року згідно постанови начальника державної установи "Замкова виправна колонія (№58)" від 01.06.2018 року про поміщення засудженого до карцеру установи строком на десять діб та 22.05.2020 року згідно постанови начальника державної установи "Замкова виправна колонія (№58)" від 22.05.2020 року про поміщення засудженого до карцеру установи строком на вісім діб.
Вважаючи, що дії посадових осіб відносно нього є протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Суд першої інстанції прийшов до висновку, що адміністративний позов позивача не підлягає задоволенню, оскільки відповідачем доведено належними та допустимими доказами правомірність своїх дій. У спірних правовідносинах відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України. 
Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, суд зазначив, що позивач не надав жодного доказу на підтвердження заподіяної йому моральної шкоди та не навів доказів причинного зв`язку між протиправною поведінкою відповідачів та заподіяною йому моральною шкодою (у вигляді душевних страждань та психологічних переживань, що негативно відобразились на його психоемоційному стані).
Колегія суддів, за результатом апеляційного розгляду справи, погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Частиною 1 статті 102 КВК України встановлено, що режим у виправних і виховних колоніях - це встановлений законом та іншими нормативно-правовими актами порядок виконання і відбування покарання, який забезпечує ізоляцію засуджених; постійний нагляд за ними; виконання покладених на них обов`язків; реалізацію їхніх прав і законних інтересів; безпеку засуджених і персоналу; роздільне тримання різних категорій засуджених; різні умови тримання засуджених залежно від виду колонії; зміну умов тримання засуджених.
Частиною 5 ст.110 КВК України визначено, що засудженим надається, в тому числі й під час перебування в стаціонарних закладах охорони здоров`я, право на телефонні розмови (у тому числі у мережах рухомого (мобільного) зв`язку) без обмеження їх кількості під контролем адміністрації, а також користуватися глобальною мережею Інтернет. Телефонні розмови оплачуються з особистих коштів засуджених. Телефонні розмови між засудженими, які перебувають у місцях позбавлення волі, забороняються. Телефонні розмови та користування у глобальній мережі Інтернет оплачуються з особистих коштів засуджених.
Порядок організації побачень, телефонних розмов, користування мережею Інтернет встановлюється Міністерством юстиції України (ч.8 ст.110 КВК України).
Частиною 2 розділу ХІV Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Міністерства юстиції від 28 серпня 2018 року № 2823/5 встановлено, що адміністрація установи виконання покарань забезпечує надання засудженим телефонних розмов без обмеження їх кількості у визначений розпорядком дня час. З метою реалізації права на телефонні розмови усіх засуджених, які відбувають покарання в установі, тривалість розмови одного засудженого не повинна перевищувати 15 хвилин.
Телефонні розмови надаються засудженому за його письмовою заявою, в якій зазначаються місцезнаходження, телефонний номер абонента та тривалість розмови.
Факт телефонної розмови засудженого реєструється у журналі обліку телефонних розмов засуджених.
Відповідно до ч.8 ст.134 КВК України, поміщення засудженого в дисциплінарний ізолятор або в карцер чи переведення засудженого до приміщення камерного типу (одиночної камери) проводиться за вмотивованою постановою начальника колонії або особи, яка виконує його обов`язки, з визначенням строку тримання.
Засудженим, на яких накладено дисциплінарне стягнення у виді поміщення у дисциплінарний ізолятор, карцер або переведення до приміщення камерного типу (одиночної камери), телефонна розмова може бути надана лише з дозволу начальника колонії як виняток, з метою виховного впливу або у зв`язку з винятковими особистими обставинами (смерть або тяжка хвороба близького родича, що загрожує життю хворого, стихійне лихо, що спричинило значну матеріальну шкоду засудженому або його сім`ї (ч.11 ст.134 КВК України).
Відповідно до п.6 розділу ХХІ Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, засудженим забороняється брати із собою у ДІЗО або в карцери продукти харчування і особисті речі, за винятком рушника, мила, зубної пасти (порошку), зубної щітки, туалетного паперу, олівців, авторучок, зошитів, поштових марок, конвертів, книг, газет або журналів (не більше п`яти примірників), тютюнових виробів і сірників (запальнички одноразового використання), в установах для тримання жінок, крім зазначеного переліку, спеціальних засобів гігієни. Тютюнові вироби і сірники (запальнички одноразового використання) видаються засудженим лише під час щоденної прогулянки.
Відповідно до п. 4 розділу І Інструкції з організації перегляду кореспонденції (листування) осіб, які тримаються в установах виконання покарань та слідчих ізоляторах, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.07.2013 № 1304/5, відповідно до вимог статті 7 Закону України "Про попереднє ув`язнення" і статей 8, 113 Кримінально-виконавчого кодексу України скарги, заяви, клопотання і листи (кореспонденція) осіб, узятих під варту, та засуджених, які відбувають покарання у виправних колоніях мінімального рівня безпеки із загальними умовами тримання, середнього та максимального рівня безпеки, підлягають перегляду, за винятком випадків, передбачених абзацом третім цього пункту.
Кореспонденція, яку засуджені чи особи, взяті під варту, адресують Уповноваженому Верховної Ради України з прав людини, Європейському суду з прав людини, а також іншим відповідним органам міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна, уповноваженим особам таких міжнародних організацій, до суду та прокуророві чи захиснику у кримінальному провадженні, що здійснює свої повноваження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України, перегляду не підлягає і надсилається за адресою протягом доби з часу її подачі. Кореспонденція, яку засуджені та особи, взяті під варту, одержують від зазначених органів та осіб, перегляду не підлягає.
На кожного засудженого і особу, взяту під варту, інспекторами заводяться обліково-адресні картки за формою згідно з додатком 2 до цієї Інструкції, які у разі вибуття таких осіб із установ виконання покарань та слідчих ізоляторів долучаються до їх особових справ. Уся кореспонденція, яку одержують або відправляють засуджені до позбавлення волі та особи, узяті під варту, обліковується інспектором в обліково-адресних картках окремо (п.2 розділу ІІ Інструкції з організації перегляду кореспонденції (листування) осіб, які тримаються в установах виконання покарань та слідчих ізоляторах).
Судом встановлено, що право позивача на листування за час його перебування у карцері не порушувалося, що підтверджується відомостями обліково-адресної картки позивача, копія якої міститься в матеріалах справи.
Також встановлено, що листування позивача проводиться у відповідності до ст.113 Кримінально-виконавчого кодексу України, розділу XII (розділу XIII) Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, Інструкції з організації перегляду кореспонденції (листування) осіб, які тримаються в установах виконання покарань та слідчих ізоляторах, затвердженої Міністерства юстиції України від 02.07.2013 № 1304/5.
В свою чергу, позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу, який би доводив, що відповідачем кореспонденція позивача адресатам не направляється, а отримані на його ім`я листи йому не вручаються.
Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність фактів порушення права позивача на листування з особами, які знаходяться за межами колоній.
Відповідно до наказу начальника Державної установи "Замкова виправна колонія (№ 58)" № 315 від 15.09.2016 року, у зв`язку із переповненням сектору максимального рівня безпеки для тримання засуджених до довічного позбавлення волі, приміщення карцеру ізольованого сектору для утримування засуджених до довічного позбавлення волі №1, №2, №49 та приміщення ОК №7, №8 та приміщення камер медичної частини №15, №16 закріплені для загального утримання засуджених сектору довічного позбавлення волі. Під час загального утримання засуджених в цих приміщеннях на них не поширюються обмеження передбачені чинним законодавством для засуджених, які поміщаються в ПКТ (ОК), ДІЗО та карцерні установи.
З матеріалів справи вбачається, що позивач відбував міру стягнення в камерах сектору для тримання чоловіків до довічного позбавлення волі. Вказані приміщення забезпечені відповідними меблями, інвентарем та предметами господарчого призначення згідно норм та вимог наказу Міністерства юстиції України №1118/5 від 27.07.2012 року.
Окрім того встановлено, що для забезпечення житлових та комунально-побутових приміщень теплом, гарячою водою, водяної пари, відповідачем та державним підприємством «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№58)» були укладені відповідні договори. Протягом жовтня 2017 року, січня - березня 2018 року (місяці в опалювальний період, в яких позивач поміщався в карцер) котельнею підприємства було поставлено установі 1133,87 Гкал водяної пари та гарячої води на загальну суму 1368900,00 грн. Температурний режим в приміщені відповідає вимогам СНіП 2-08.01.89.
Щодо забезпечення права позивача на належне харчування, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Норми харчування осіб, позбавлених волі, встановлюються Кабінетом Міністрів України (частина п`ята статті 115 Кримінально-виконавчого кодексу України).
Постановою Кабінету Міністрів України від 16.06.1992 №336 «Про норми харчування осіб, які тримаються в установах виконання покарань, слідчих ізоляторах Державної кримінально - виконавчої служби, ізоляторах тимчасового тримання, приймальниках - розподільниках та інших приймальниках Національної поліції» (далі - Постанови №336) затверджено:
- норми харчування осіб, які тримаються в установах виконання покарань Державної кримінально-виконавчої служби, ізоляторах тимчасового тримання, приймальниках-розподільниках та інших приймальниках Національної поліції, згідно з додатком 1;
- норми заміни продуктів харчування осіб, які тримаються в установах виконання покарань, слідчих ізоляторах Державної кримінально-виконавчої служби, ізоляторах тимчасового тримання, приймальниках-розподільниках та інших приймальниках Національної поліції, згідно з додатком 2;
- Порядок застосування норм харчування та норм заміни продуктів харчування осіб, які тримаються в установах виконання покарань, слідчих ізоляторах Державної кримінально-виконавчої служби, ізоляторах тимчасового тримання, приймальниках-розподільниках та інших приймальниках Національної поліції, згідно з додатком 3.
Додатком №1 Постанови №336 встановлено, що засуджені, які тримаються в приміщеннях камерного типу виправних колоній максимального рівня безпеки та арештних домах, забезпечуються харчуванням за нормою №4А (загальна норма).
Нормою харчування №4А (загальна норма) передбачається видача засудженим за вказаною нормою харчування в тому числі таких продуктів, як бобові, вівсяна та пшоняна крупи.
Згідно з меню-розкладками продуктів харчування, що закладаються в котел на одну особу на добу за нормою №4А в Державній установі "Замкова виправна колонія (№58)" засудженим, які утримувались в ПКТ, в тому числі позивачу, як передбачено Постановою №336, для норми харчування №4А, з урахуванням норм заміни, надаються в належній кількості продукти харчування для приготування страв відповідно меню-розкладкам.
Судом враховано, що заміна одних продуктів харчування на інші, в тому числі 600 грам хліба із суміші борошна житнього обдирного і пшеничного 1 сорту на 540 грам хліба білого з борошна пшеничного 1 сорту (згідно додатків 2, 3) відповідає вимогам Постанови №336 та не порушує прав позивача на належне харчування.
Згідно з копіями договорів №Г-256 від 02.10.2019 року, №Г-257 від 01.10.2019 року, №Г-288 від 06.11.2019 року, №Г-289 від 06.11.2019 року, №Г-107 від 18.03.2020 року, №Г-108 від 18.03.2020 року, накладних на поставку продуктів харчування від 24.09.2019, 01.10.2019, 02.10.2019, 15.10.2019, 24.10.2019, 06.11.2019, 30.01.2020, 10.02.2020, 18.03.2020, 15.04.2020,26.05.2020, довідки про залишок продуктів харчування станом па 01.12.2019 року, Державною установою "Замкова виправна колонія (№58)" проведена робота із забезпечення достатньої кількості продуктів харчування з метою надання належного харчування засудженим, що утримуються в установі.
Аналогічний правовий підхід викладено в постанові Верховного Суду від 17 вересня 2020 року у справі №675/519/17.
Відповідно до п. 2 Порядку застосування норм харчування та норм заміни продуктів харчування осіб, які тримаються в установах виконання покарань, слідчих ізоляторах Державної кримінально-виконавчої служби, ізоляторах-тимчасового тримання, приймальниках-розподільниках та інших приймальниках Національної поліції, особи, що хворіють на шлунково-кишкові захворювання (за винятком хворих на виразкову хворобу), згідно з висновками лікаря на час амбулаторного лікування забезпечуються продуктами харчування за дієтичними нормами.
Відповідно до довідки медичної частини №58 філії державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в Хмельницькій області від 23.10.2020 року №43/10-20, з 2018 року по жовтень 2020 року позивач з приводу захворювань шлунково-кишкового тракту до медичної частини не звертався, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16 червня 1992 року №336 дієтичне харчування засудженому не призначалось. Засуджений не потребує стаціонарного та амбулаторного лікування.
Таким чином, з урахуванням зазначених обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що у спірних правовідносинах відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України.
Щодо позовної вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції,  ухвалюючи оскаржуване судове рішення, прийшов до висновку, що підстави для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди відсутні, оскільки під час розгляду справи суду позивач не надав доказів на підтвердження моральної шкоди, наявності причинного зв`язку між такою шкодою і протиправною бездіяльністю відповідача та вини останнього в її заподіянні.
Колегія суддів, даючи правову оцінку спірному рішенню суду в оскаржуваній позивачем частині, враховує наступне.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Статтею 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Зміст поняття моральної шкоди розкрито у статті 23 Цивільного кодексу України.
Так, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
В апеляційній скарзі апелянт наголошує, що тому, що в результаті протиправних дій відповідача, він поніс моральні страждання.
В даному випадку колегія суддів зауважує, що Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 31.03.1995 №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із змінами та доповненнями), роз"яснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Обґрунтовуючи заявлену вимогу про стягнення з відповідача моральної шкоди, позивач посилається на те, що дії відповідача завдали їй страждань та приниження, однак вказане не підтверджено жодними належними та допустимими доказами.
При цьому, суд зауважує, що позивач не зазначив у чому саме виражались його моральні страждання та завдання моральної шкоди (страждань та приниження), а також не довів наявності безпосереднього причинного зв`язку такої шкоди із бездіяльністю відповідача. Доказів на підтвердження існування моральних страждань та визначеного позивачем розміру моральної шкоди (відповідного розрахунку моральної шкоди) суду не надано.
Враховуючи відсутність у матеріалах адміністративної справи доказів на підтвердження заподіяння позивачеві моральних страждань або втрат немайнового характеру та причинного зв`язку між діями відповідача і отриманням моральної шкоди, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди.
Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постановах від 21.02.2020 у справі №363/3520/16-а, від 21.02.2020 у справі №628/3028/16-а та від 15.04.2020 у справі №815/63/18.
Зважаючи на наведене, колегія суддів апеляційної інстанції вважає що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки доведено, що дії відповідача у спірних правовідносинах між сторонами відповідають критеріям, які наведені у ч. 2 ст. 2 КАС України.
В свою чергу, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових, переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Відповідно до частин першої, другої, третьої   статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України     судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Зазначеним вимогам закону судове рішення відповідає.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Апеляційний суд вважає, що Хмельницький окружний адміністративний суд не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення, внаслідок чого апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 31 грудня 2020 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.
          
Головуючий	 	 	Сторчак В. Ю.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Граб Л.С.    Іваненко Т.В.