Постанова 
Іменем України 
 
17 травня 2021 року
м. Київ
 
справа № 636/398/19
провадження № 61-5685св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В.,
 
учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 ,
заінтересована особа - орган опіки та піклування Чугуївської міської ради Харківської області,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Кіся П. В., Тичкової О. Ю., Хорошевського О. М.,   
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина. Короткий зміст заяви
У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, яку в подальшому уточнила та просила визнати її батька ОСОБА_2 обмежено дієздатним, призначити її його опікуном, зобов`язавши її розпоряджатися його майном та доходами, забезпечити захист його інтересів, доручити отримання його пенсії, призначеної допомоги і інших соціальних виплат, розпоряджатися отриманими коштами для забезпечення його життєдіяльності і оплачувати комунальні послуги за місцем його мешкання.
Заява мотивована тим, що у її батька ОСОБА_2 виникла часткова вікова недієздатність, він має обмежені здібності, які не дозволяють йому себе повністю обслуговувати без сторонньої допомоги. Йому важко самостійно пересуватися, він не може одягатися без сторонньої допомоги, не може самостійно відвідати лікаря та представляти свої інтереси у Пенсійному фонді, нотаріуса, суді. Вона постійно про нього піклується, маючи постійне місце проживання у м. Харкові, практично постійно проживає з ним та здійснює за ним догляд.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 24 вересня 2019 року в задоволені позовних вимог відмовлено. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 440 від 23 липня 2019 року ОСОБА_2 за своїм психічним станом здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Харківського апеляційного суду від 12 лютого 2020  року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 24 вересня 2019 року залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про недоведеність ОСОБА_1 фактів, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог, а тому відсутні підстави для задоволення заяви про обмеження цивільної дієздатності ОСОБА_2 та встановлення над ним опіки.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Харківського апеляційного суду від 12  лютого 2020 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове рішення про задоволення заяви. 
Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, не дослідив зібрані у справі докази та не встановив фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389, стаття 411 ЦПК України). 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував висновок лікувально-консультаційної комісії Чугуївського центру первинної медико-санітарної допомоги № 76 від 13 лютого 2019  року, відповідно до якого її батько ОСОБА_2 потребує стороннього догляду і не здатний до самообслуговування, а також інші медичні виписки, які свідчать про наявність у ОСОБА_2 судинних патологій головного мозку. Вважає, що повна опіка повинна бути встановлена за рішенням суду без медичного висновку, а по загальному стану здоров`я, якщо людині виповнилось 80 років. Також зазначає, що вона вже фактично здійснює опіку над своїм батьком, проте у зв`язку із відмовою у задоволенні її заяви, не має змоги оформити опіку офіційно.
 
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду додаткові докази для долучення до матеріалів справи.
 
Відзив на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не поданий
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 червня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано справу № 636/398/19 з Чугуївського міського суду Харківської області.
 
У липні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є пенсіонером за віком. Зареєстрований один за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно наданих виписок-епікризу, ОСОБА_2 хворіє на гіпертонічну хворобу 2-3 ст., гіпертрофію ЛЖ, дуже високого ризику, стабільну стенокардію, дифузний кардіосклероз та має супутню хворобу - психорганічний синдром. Також ОСОБА_2 перебуває на диспансерному обліку. 
Лікарсько-консультативною комісією КП «Чугуївський міський центр ПМСД» ЧМР ХО наданий висновок № 76 від 13 лютого 2019 про те, що ОСОБА_2 хворіє на ІХС, атеросклеротичний кардіосклероз СНІІА, гіпертонічну хворобу ІІ ст. 3 ст., з високим ризиком, ДЕП змішаного ґенезу, психорганічний синдром і за висновком комісії потребує постійного стороннього догляду, не здатний до самообслуговування.
Висновком первинної амбулаторної судово-психіатричної експертизи №  440 від 23 липня 2019 року встановлено, що ОСОБА_2 на час проведення експертизи хронічного, стійкого психічного розладу не виявляє, відповідно до свого психічного стану здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Частиною 1 статті 30 ЦК України визначено, що цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.
Відповідно до статі 36 ЦК України суд може обмежити цивільну дієздатність фізичної особи, якщо вона страждає на психічний розлад, який істотно впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.
Відповідно до Цивільного кодексу України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними; фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це (частина перша статті 39, частина перша статті 40 ЦК України).
Над недієздатною фізичною особою встановлюється опіка; недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину; правочини від імені недієздатної фізичної особи та в її інтересах вчиняє її опікун (частини перша-третя статті 41 ЦК України).
Опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки (стаття 55 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 67 ЦК України опікун зобов`язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням.
Системний аналіз законодавства України дає підстави стверджувати, що недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб), які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обов`язки й нести юридичну відповідальність за свої діяння. Недієздатним особам мають надаватися правові можливості для задоволення індивідуальних потреб, реалізації та захисту їх прав і свобод.
Хоча за станом здоров`я недієздатні особи не спроможні особисто реалізовувати окремі конституційні права і свободи, вони не можуть бути повністю позбавлені цих прав і свобод, тому держава зобов`язана створити ефективні законодавчі механізми та гарантії для їх максимальної реалізації.
Відповідно до частини третьої статті 296 ЦПК України заяву про визнання фізичної особи недієздатною може бути подано членами її сім`ї, близькими родичами, незалежно від їх спільного проживання, органом опіки та піклування, закладом з надання психіатричної допомоги.
Частиною третьою статті 297 ЦПК України передбачено, що у заяві про визнання фізичної особи недієздатною мають бути викладені обставини, що свідчать про стійкий психічний розлад, внаслідок якого особа не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.
Суд за наявності достатніх даних про психічний розлад здоров`я фізичної особи призначає для встановлення її психічного стану судово-психіатричну експертизу. У виняткових випадках, коли особа, щодо якої відкрито провадження у справі про обмеження її у цивільній дієздатності чи визнання її недієздатною, явно ухиляється від проходження експертизи, суд у судовому засіданні за участю лікаря-психіатра може постановити ухвалу про примусове направлення фізичної особи на судово-психіатричну експертизу (стаття 298 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі
№ 6-384цс16 викладено правову позицію про те, що за положеннями частини першої статті 39 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Зміст цієї норми слід тлумачити таким чином, що суд має право, але не зобов`язаний визнати фізичну особу недієздатною. Частиною другою статті 39 ЦК України передбачено, що порядок визнання фізичної особи недієздатною встановлюється ЦПК України. Відповідно до статті 239 ЦПК України суд за наявності достатніх даних про психічний розлад здоров`я фізичної особи призначає для встановлення її психічного стану судово-психіатричну експертизу. Метою проведення судово-психіатричної експертизи є з`ясування наявності чи відсутності психічного розладу, здатного вплинути на усвідомлення особою своїх дій та керування ними.
У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про судову практику в справах про визнання громадянина обмежено дієздатним чи недієздатним» від 28 березня 1972 року роз`яснено, що даними про психічну хворобу можуть бути довідки про стан здоров`я, виписка з історії хвороби й інші документи, видані лікувально-профілактичними закладами.
Діагноз психічного розладу не може базуватися на незгоді особи з існуючими в суспільстві політичними, моральними, правовими, релігійними, культурними цінностями або на будь-яких інших підставах, безпосередньо не пов`язаних зі станом її психічного здоров`я (частина перша статті 7 Закону України «Про психіатричну допомогу»).
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Апеляційний суд, врахувавши всі наявні в матеріалах справи медичні виписки щодо стану здоров`я ОСОБА_2 , а також врахувавши висновок первинної амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 440 від 23  липня 2019 року, яким встановлено, що ОСОБА_2 на час проведення експертизи хронічного, стійкого психічного розладу не виявляє, відповідно до свого психічного стану здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог.
Також апеляційний суд вмотивовано відхилив доводи ОСОБА_1 про те, що її батько у зв`язку із досягненням 80-річного віку, настанням старості і безпорадності втратив повну цивільну дієздатність, оскільки це є її судженням та припущенням, а питання встановлення діагнозу психічного розладу відноситься виключно до компетенції лікарів-психіатрів, які в даному випадку свідчать про протилежне.
Доводи касаційної скарги щодо не врахування судом апеляційної інстанції висновку лікувально-консультаційної комісії Чугуївського центру первинної медико-санітарної допомоги № 76 від 13 лютого 2019  року, відповідно до якого ОСОБА_2 потребує стороннього догляду і не здатний до самообслуговування, а також інших медичних виписок, які свідчать про наявність у ОСОБА_2 судинних патологій головного мозку, є безпідставними, оскільки суд апеляційної інстанції врахував всі наявні в матеріалах справи медичні виписки щодо стану здоров`я ОСОБА_2 та надав їм відповідну правову оцінку.
 
Доводи, наведені на обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вони зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18  липня 2006 року). 
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Харківського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:	В. С. Жданова  	
 	А. Ю. Зайцев  	
 	Є. В. Коротенко