КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
25 травня 2021 року
 
м. Київ
 
справа №359/8130/19
 
провадження № 22-ц/824/6974/2021
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Кравець В.А.(суддя-доповідач)
суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф. 
за участю секретаря судового засідання - Парфенюк В.А.
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1  
відповідач -  ОСОБА_2 
третя особа - Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Бориспільської міської ради
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 
 
на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області  від 03 березня 2021 року у складі судді Чирки С.С. 
 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Бориспільської міської ради про позбавлення батьківських прав, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав стосовно сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 02 жовтня 2004 року по 29 липня 2008 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі. Від шлюбу сторони мають сина, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стверджувала, що від моменту розірвання шлюбу відповідач життям дитини не цікавиться, не вітає зі святами та жодним чином не виявляє бажання приймати участь у її вихованні. Окрім вказаного, ОСОБА_2 не цікавиться навчанням дитини, батьківських зборів не відвідує, не спілкується з вчителями щодо шкільного життя сина.
Зауважувала, що відповідач періодично телефонує до позивача, а також надсилає смс-повідомлення з нецензурними сварками та погрозами, що негативно впливає на атмосферу сім`ї, нервову систему ОСОБА_1 та її дитини.
Зазначала, що відповідач не позбавлений інформації стосовно місця перебування дитини, проте не має бажання виконувати свої батьківські обов`язки.
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області  від 03 березня 2021 року позовні вимоги залишено без задоволення. 
Не погоджуючись з указаним рішенням, 13 березня 2021 року позивач           ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що відповідач має заборгованість по аліментам за період з 01 серпня 2010 року по 31 грудня 2020 року у розмірі 158 310,79 грн, що свідчить про небажання останнього надавати кошти на утримання сина, цікавитися його життям чи якимось чином виконувати батьківські обов`язки.
Звертає увагу суду на те, що ОСОБА_2 звернувся до школи, в якій навчається син, із заявою щодо надання контактів класного керівника та долучення його до батьківської групи у чаті школи в той же день, коли підписав і направив відзив до суду, що підтверджує незацікавленість батька у навчанні сина.
Вказує на рішення Органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Бориспільської міської ради №136 від 24 лютого 2020 року, що підтверджує небажання ОСОБА_2 виконувати батьківські обов`язки щодо сина.
Вважає, що при прийнятті рішення суд не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування та не звернув уваги на покази свідків.
13 квітня 2021 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_2 , в якому останній просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, як безпідставну та таку, що не ґрунтується на вимогах закону, а також суперечить фактичним обставинам справи.
Зазначає, що постійно підтримує зв`язок із дитиною всупереч заборонам позивача, яка обмежує спілкування батька та сина, а також контролює телефонні дзвінки ОСОБА_6 .
Звертає увагу колегії суддів на перебування у провадженні Бориспільського міскрайонного суду Київської області справи №359/1368/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у вихованні дитини. 
Позивач у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити з підстав, наведених у скарзі.
Відповідач проти апеляційної скарги заперечував, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Третя особа у судове засідання свого представника не направила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не сповістила, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.
Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.
Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
 Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції врахував бажання відповідача відновити спілкування з сином та виходив з недоведеності позивачем виключних підстав, з якими закон пов`язує можливість позбавлення особи батьківських прав.
Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Судом установлено, що ОСОБА_6 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 . Батьками дитини є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 від 16 травня 2007 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Бориспільського районного управління юстиції Київської області (а.с.4).
01 червня 2019 року ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з ОСОБА_8 . Після реєстрації шлюбу прізвище подружжя - ОСОБА_1 . Дана обставина підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 (а.с.13).
Як убачається з довідки №367 від 07 серпня 2019 року, наданої директором Бориспільської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №1 ім. Ю. Головатого, в якій навчається ОСОБА_6 з 2013 року, контроль за навчанням, поведінкою, відвідуванням дитиною школи здійснює мама, ОСОБА_1 . Батько, ОСОБА_2 , за цей час не цікавився навчанням дитини, не відвідував батьківських зборів, не спілкувався з учителями щодо шкільного життя сина (а.с.14).
Відповідно до довідки-розрахунку заборгованості з аліментів №27453 від 12 березня 2020 року, виданої Бориспільським міськрайонним відділом ДВС вбачається, що станом на 12 березня 2020 року заборгованість ОСОБА_2 становить 109 284,06 гривень (а.с.77).
Згідно квитанцій, наявних у матеріалах справи, ОСОБА_2 були перераховані кошти позивачу 14 вересня 2020 року в розмірі 500 гривень, 03 лютого 2020 року в розмірі 500 гривень, 31 березня 2020 року в розмірі 500 гривень, 12 травня 2020 року в розмірі 500 гривень, 27 червня 2020 року в розмірі 500 гривень, 26 серпня 2020 року в розмірі 500 гривень (а.с.124-126).
Під час розгляду справи судом першої інстанції заслухано свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , згідно показів яких встановлено, що відповідач сина не утримує та не виховує, на дні народження не з`являвся, частково сплачує аліменти на утримання дитини та приїздить до своєї матері (бабусі сина ОСОБА_6 ) коли внук відвідує бабусю, щоб поспілкуватися, оскільки мати не дає можливості відповідачу бачитися з сином.
У Висновку органу опіки та піклування про можливість позбавлення батьківських прав громадянина ОСОБА_2 відносно його малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , погодженого рішенням Виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області від 24 лютого 2020 року №136, зазначено, що з метою захисту законних прав та інтересів ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на належне виховання, матеріальне забезпечення, захист житлових та майнових прав дитини, орган опіки та піклування вважає можливим позбавити батьківських прав громадянина ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_6 .
Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач зазначив, що має бажання спілкуватися зі своїм сином та відновити з ним стосунки.
За змістом частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.
У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).
У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Згідно з частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; хронічно зловживають алкоголем або наркотиками; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.
У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. 
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках, при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи, відмовити в позові про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад.
Згідно зі статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.
Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08 квітня 2019 року у справі №739/1957/17-ц.
У Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007 року зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
Відповідно до статей 150, 155 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.
Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов`язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано «необхідним у демократичному суспільстві», воно повинно бути обґрунтовано «гострою соціальною необхідністю». Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи.
Як зазначалось вище, у висновку опіки та піклування зазначено про можливість позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 з метою захисту законних прав та інтересів ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Частинами 4 та 5 статті 19 Сімейного кодексу України визначено, що при розгляді судом спорів, зокрема щодо позбавлення та поновлення батьківських прав, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Водночас у частині 6 зазначеної статті зазначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Отже висновок та рішення органу опіки та піклування, є дорадчими та не тягнуть за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків у батьків щодо батьківських прав та визначення способів участі у вихованні дитини оскільки такий не порушує прав та обов`язків жодного з батьків.
При цьому правові наслідки для батьків виникають виключно в результаті прийняття рішення судом, в ході якого і відбувається оцінка всіх доказів в сукупності, в тому числі і висновку та рішення органу опіки та піклування, який не має наперед встановленої сили для суду, що розглядає спір про позбавлення батьківських прав.
Враховуючи викладені обставини, зважаючи на пояснення сторін та покази свідків, колегія вважає, що суд першої інстанції, встановивши, що відповідач ОСОБА_2 та його син ОСОБА_6 проживають окремо, в різних сім`ях, можливості щодо участі відповідача у вихованні дитини є обмеженими, правильно не врахував висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача з огляду на його бажання спілкуватися з сином.
Таким чином, колегія вважає, що суд першої інстанції, врахувавши бажання відповідача відновити спілкування з сином та приймати участь у його вихованні, співставляючи інтереси окремої особи, в право якої здійснюється втручання, враховуючи суспільні інтереси та інтереси дитини, дійшов вірного висновку, що не позбавлення батьківських прав відповідача буде кращим заходом для дитини, оскільки позбавлення батьківських прав не вплине ні на обставини щодо виховання і розвитку дитини, не створить додаткових умов щодо її безпечного виховання, захисту її здоров`я, не сприятиме захисту її прав взагалі, а невжиття такої процедури створює умови для дитини і батька для належного спілкування і розвитку дитини, особливо в тій ситуації, коли батько виявив таке бажання, що створить умови для додаткових гарантій для дитини.
Аргументи позивача, що відповідач має заборгованість по аліментам за період з                   01 серпня 2010 року по 31 грудня 2020 року у розмірі 158 310,79 грн, не мають вирішального значення при встановленні підстав для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 та оцінюється у сукупності з іншими доказами. 
Натомість, несплата одним з батьків аліментів на утримання дитини та наявність заборгованості зі сплати аліментів тягне за собою відповідальність цієї особи, встановлену законом, та є підставою для стягнення такої заборгованості, а також штрафних санкцій у судовому порядку. 
Доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, зводяться до незгоди з висновками  суду першої  інстанції та власного тлумачення характеру спірних правовідносин і встановлених судом обставин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.    
Згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав до його скасування колегія суддів не вбачає.
Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанцій - без змін.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд  у складі колегії суддів, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області  від 03 березня 2021 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
 
Повне судове рішення складено «25» травня 2021 року.

 
Головуючий                                                                             В.А. Кравець

Судді                                                                                         О.В. Желепа 

                                                                                                   О.Ф. Мазурик