Справа № 308/10493/14-а

П О С Т А Н О В А
Іменем України

         15 квітня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.
суддів: Фазикош Г.В., Кондора Р.Ю. 
з участю секретаря судового засідання: Волощук В.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 березня 2015 року, ухваленого суддею Леміш О.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Обласний клінічний фтизіопульмонологічний лікувально-діагностичний центр» Закарпатської обласної ради про визнання дій неправомірними,

встановив:

У серпні 2014 року ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом до обласного клінічного територіального медичного об`єднання «Фтизіатрія» (далі – ОКТМО «Фтизіатрія») про визнання дій незаконними та неправомірними.
Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 його матір – ОСОБА_2 , без її згоди та без згоди будь-кого з родичів помістили в ОКТМО «Фтизіатрія» на підставі підозри захворювання туберкульозу легенів. У медичній документації ОКТМО «Фтизіатрія» немає жодного підпису ОСОБА_2 та будь-кого з її родичів про згоду на поміщення у лікарню або про згоду на лікування у лікарні. Крім того, у медичній документації за ОСОБА_2 підписи про згоду ставили працівники медичного закладу. 
З 30 травня 2011 року до 10 червня 2011 року працівники ОКТМО «Фтизіатрія» вводили в організм ОСОБА_2 багаточисельні хімічні препарати, а у медичній документації за неї підписи про згоду ставили працівники медичного закладу. У медичній документації ОКТМО «Фтизіатрія» немає жодного підпису саме ОСОБА_2 або її родичів про згоду на введення в її організм хімічних препаратів. 
Оскільки ОСОБА_2 не надала згоди на лікування у відповідача, не поставила жодного підпису, працівники ОКТМО «Фтизіатрія» 07 червня 2011 року викликали лікаря психіатра з обласної клінічної лікарні ім. А. Новака, який безпідставно поставив їй неправдивий діагноз судинна деменція, тобто слабоумство, та рекомендував направити ОСОБА_2 на лікування у обласну психіатричну лікарню с. Вільшани Хустського району Закарпатської області. 
На підставі рекомендації лікаря психіатра з обласної клінічної лікарні ім. А. Новака, не отримавши жодної згоди, працівники відповідача 10 червня 2011 року перевезли ОСОБА_2 з ОКТМО «Фтизіатрія» до обласної психіатричної лікарні с. Вільшани Хустського району Закарпатської області. При цьому працівники медичного закладу не дозволяли ОСОБА_2 подзвонити будь-кому з родичів або її знайомим та повідомити будь-кого про свій переїзд в іншу лікарню, не дозволили поштою відправити повідомлення. Крім того, увечері 08 червня 2011 року мобільний зв`язок з ОСОБА_2 був перерваний у лікарні і жодного разу до настання смерті матері – ІНФОРМАЦІЯ_2 , ніхто з її родичів та знайомих не зміг додзвонитися на її мобільні телефони. 
Таким чином, внаслідок незаконного поміщення і лікування ОСОБА_2 з 30 травня 2011 року до 07 серпня 2011 року в ОКТМО «Фтизіатрія» та обласній психіатричній лікарні с. Вільшани Хустського району Закарпатської області без жодної згоди ОСОБА_2 та без згоди її родичів ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 , померла. 
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати дії відповідача щодо поміщення, лікування та перевезення до обласної психіатричної лікарні с. Вільшани Хустського району Закарпатської області ОСОБА_2 , внаслідок яких остання померла, незаконними та неправомірними.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 13 березня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням, ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду та повернути справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 06.11.2018 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Однак, постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 19.06.2019 скасовано постанову Закарпатського апеляційного суду, а справу передано на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Апеляційну скаргу вмотивовано тим, що рішення суду постановлене з порушенням норм процесуального та матеріального права, оскільки підстави передбачені чинним законодавством для відмови у позові відсутні. Так, він надав суду докази з яких вбачається, що підписи ОСОБА_2 на них відмінні від її підписів у медичній документації, і для цього не потрібні якісь спеціальні знання у почеркознавстві. Також відсутні у рішенні обґрунтування та його пояснення на підставі чого саме відмовлено у задоволенні позовної вимоги у одній із трьох випадків, а саме: визнання незаконними і неправомірними дії відповідача по перевезенню його матері ОСОБА_2 10.06.2011 року з лікарні ОКТМО «Фтизіатрія» у Обласну психіатричну лікарню с.Вільшани, Хустського району, Закарпатської області. По даному факту у медичній документації відповідача відсутні жодні підписи ОСОБА_2 та її родичів, а в письмових відповідях і запереченнях представника відповідача є письмове визначення факту перевезення ОСОБА_2 10.06.2011 року з лікарні ОКТМО «Фтизіатрія» м. Ужгорода у Обласну психіатричну лікарню с.Вільшани, Хустського району без її згоди та її родичів. 

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року здійснено заміну Обласного клінічного територіального медичного об`єднання «Фтизіатрія» на його правонаступника, а саме: Комунальне некомерційне підприємство «Обласний клінічний фтизіопульмонологічний лікувально-діагностичний центр» Закарпатської обласної ради, Т.3, а.с. 63. 

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів, вважає, що така підлягає частковому задоволенню з огляду на наступні мотиви.

Відповідно до вимог частин 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 

З приписів ст. 76, ст. 77, ч.ч. 1, 2, ст.ст. 78, 79, 80, ст. 81 ч.ч. 1, 4 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Із матеріалів справи вбачається, що 30 травня 2011 року ОСОБА_2 була доставлена машиною «швидкої допомоги» у ОКТМО «Фтизіатрія», де хвора була дообстежена рентгенологічно і на рентгенограмі виявлені патологічні зміни у вигляді вогнищево-інфільтративних тіней зливного характеру, апікально порожнина розпаду 3,7 см. в діаметрі.

В матеріалах справи наявна добровільна згода при виконанні протоколу по стандартам діагностики і лікування туберкульозу, яка містить підпис від імені ОСОБА_2 30.05.2011 (Т.1, а.с.74). Після чого ОСОБА_2 було підписано погоджувальний лист на обстеження та лікування у ОКТМО «Фтизіатрія» (Т.1, а.с.75).

Оскільки, хвора декілька разів категорично відмовилася від введення інсуліну, який був для неї життєво необхідний та декількох епізодів необґрунтованої підвищеної дратівливості, неадекватної поведінки до ОСОБА_2 був викликаний на консультацію лікар-психіатр Обласної клінічної лікарні імені А.Новака – Шандор В.Ф. і ним виставлений діагноз: судинна деменція та рекомендоване стаціонарне лікування в протитуберкульозному відділенні в умовах Вільшанської ОПЛ.

Згідно з висновком судово-психіатричного експерта № 553 від 10 жовтня 2016 року, проведеної на виконання ухвали Апеляційного суду Закарпатської області від 12 липня 2016 року, комунальним закладом Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня м. Львів встановлено зі світлокопії медичної карти стаціонарного хворого 541/2011 ОКТМО «Фтизіатрія», що ОСОБА_2 скерована у дану установу поліклінічним відділення Закарпатського облтубдиспансеру з діагнозом інфільтрований туберкульоз. Поступила на стаціонарне лікування 30 травня 2011 року. У первинному огляді вказано, що хвора проживає останній рік на вокзалі. Швидкою допомогою була доставлена у важкому стані в … (нерозбірливо) вночі. Згідно денника від 30 травня 2011 року … неадекватна, на питання відповідає … (нерозбірливо), від прийому інсуліну відмовляється. Згідно денника від 03 червня 2011 року … хвора неадекватна, відмовляється від інсуліну. Запис 07 червня 2011 року психіатр: на основі скарг, анамнезу, … (нерозбірливо) стану – Діагноз: судинна деменція. Рекомендовано стаціонарне лікування в умовах Вільшанської обласної психіатричній лікарні. Запис 07 червня 2011 року стан хворої попередній, періодично неадекватна, 10 червня 2011 року переведена у Вільшанську обласну психіатричну лікарню (Т.2, а.с. 76).

З медичної карти стаціонарного хворого № 275/2011 відомо, що ОСОБА_2 перебувала на стаціонарному лікуванні у Вільшанській обласній психіатричній лікарні з 10 червня 2011 року. Діагноз при поступленні: Судинна деменція. Супутній діагноз: ВДТБ (30 травня 2011 року) верхньої частини правої легені (інфільтративний). Дестр. + МБТ – (2011 рік). Цукровий діабет ІІ тип. середнього ступеня важкості, компенсований. Вторинна діабетична кардіопатія СН ІІ В. ІХС Кардіосклероз атеросклеротичний.

Вищезазначеним висновком судово-психіатричної експертизи стверджується, що наявна інформація у лікарських записах медичної карти стаціонарного хворого №541/2011 ОКТМО «Фтизіатрія» м. Ужгорода є недостатньою для встановлення діагнозу судинна деменція у ОСОБА_2 .. Які дані були відомі лікарю психіатру при встановленні діагнозу судинна деменція невідомо, оскільки записи з цього приводу відсутні. Встановити на даний час експертним шляхом за наявною інформацією чи дійсно мала хворобу судинна деменція ОСОБА_2 не виявляється можливим. Психічне захворювання судинна деменція відноситься до категорії тяжкого психічного розладу, внаслідок чого особа, як правило, неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Тому, у разі відсутності необхідної опіки поза лікарнею, така особа може бути госпіталізована до психічного закладу у примусовому порядку на підставі статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу». Хворі на судинну деменцію, у залежності від ступеня вираженості деменції, можуть бути здатні зрозуміти інформацію, що надається доступним способом та надати усвідомлену згоду відповідно до ст. 1 Закону України «Про психіатричну допомогу».

При поступленні ОСОБА_2 надала усвідомлену письмову згоду про надання їй стаціонарної психіатричної допомоги, особистий підпис підтверджено висновком криміналістичної експертизи з дослідженням почерку та підписів № 2423, Т.2, а.с. 48-51. А ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 , померла.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості.

Однак апеляційний суд не може повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

З приводу позовних вимого щодо визнання незаконними дій про поміщення та лікування ОСОБА_2 у ОКТМО «Фтизіатрія», то слід зазначити, що в матеріалах справи наявні виконання протоколу по стандартам діагностики і лікування туберкульозу та погоджувальний лист на обстеження та лікування у ОКТМО «Фтизіатрія», які містять підпис від імені ОСОБА_2 .

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо підробки такого підпису медичними працівниками, оскільки факт належності підпису на документі певній особі можливо встановити лише висновком почеркознавчої експертизи. За відсутності такого висновку діє презумпція підписання документу особою, яка вказана у ньому. Посилання апелянта на те, що в інших документах підпис його матері інший не може братися до уваги, позаяк невідомо за яких обставин був вчинений такий підпис, а тим більше, що такі твердження не є належними доказами на спростування факту підписання медичної документації ОСОБА_2 .

Крім цього, ОСОБА_1 у своєму доповненні до позовної заяви від 13.09.2014 року поданому суду першої інстанції на виконання ухвали суду від 18.08.2014 року уточнив, що в його позовній заяві від 10 серпня 2014 року ним зазначено про неправдивість тільки одного діагнозу, а саме «судинна деменція (слабоумство)». Про інший діагноз «туберкульоз легень» нічого не стверджував, оскільки в нього не має на час пред`явлення позову підстав спростовувати або визнавати наявність у покійної ОСОБА_2 хвороби туберкульоз легень у 2011 році, Т.1, а.с. 82, 70. А протягом судового розгляду не змінював позовні вимоги.

Також, наявна в матеріалах справи світлокопія Медичної карти стаціонарного хворого за №541/2011, що відкрита 30.05.2011 року на ім`я ОСОБА_2 не може вважатись належним, допустимим, достовірним і достатнім доказом, який би встановлював наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Оскільки такий не представляється можливим перевірити в рамках розгляду даної справи на відповідність оригіналу та з`ясувати походження такого, через втрату ОКТМО «Фтизіатрія» оригіналу даної медичної карти. За цієї обставини, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, ч. 6 ст. 81 ЦПК України. 

Ухвалою Закарпатського апеляційного суд від 11.02.2020 року витребувано з Ужгородської центральної міської клінічної лікарні, медичні картки щодо лікування ОСОБА_2 , 1935 р.н. за №№ 11036/1015/1297 від 09.12.2008 – 09.01.2009 року; 654/87 від 20.01.2010 – 04.02.2010 року; 6901/804 від 02.07.2010 – 22.07.2010 року та 1224/26/97 від 02.02.2011 – 11.02.2011 року.

Зокрема з медичної карти № 1224/26/97 від 02.02.2011 – 11.02.2011 року щодо лікування ОСОБА_2 , 1935 р.н. вбачається, що 11.02.2011 року ОСОБА_2 виписана із стаціонару з Пульмонологічного відділення Ужгородської ЦМКЛ з діагнозом (основний): ВДТБ (11.02.11) Вогнищевий в/частки правої легені Д(+), МБТ?, М-?, К-?, р-0, г-0, кат. 1, ког-І (2011). Ro-гр. ОГК: (03.02.11). Ознаки інфільтративного туберкульозу справа з розпадом. Фтизіатр: (11.02.11) Д-з вище. Рекомендовано перевід в ОКТМО «Фтизіатрія» для подальшого лікування. 11.02.2011р. міститься запис, здійснений медичним працівником наступного змісту: … Категорично заявила, що не буде звертатись в ОКТМО «Фтизіатрія» і лікувати основне захворювання, про що повідомлено фтизіатрів. 

Зазначена медична карта доводить ту обставину, що ОСОБА_2 не безпідставно 30.05.2011 року о 11 год. 30 хв. була доставлена з приймального відділення Ужгородської ЦМКЛ в ОКТМО «Фтизіатрія», так-як потребувала протитуберкульозного лікування. Даний довід колегії суддів підтверджується також Відповідями ОКТМО «Фтизіатрія» від 05.09.11 №К-10/17-01-14 та від 09.07.2012 №К-5/17-01-14 які надано ОСОБА_1 , Т.1, а.с. 76, 77.

Покликання ОСОБА_1 на ту обставину, що ОКТМО «Фтизіатрія» не отримало згоду на лікування від ОСОБА_2 , матеріалами справи не доведено достовірно. А у випадку наявності загрози життю з урахуванням вимог ч. 2 ст. 43 ЗУ «Основи законодавства України про охорону здоров`я» від 19.11.1992 року № 2801-XII (у редакції на час лікування) навіть відсутність підпису в погодженні на лікування не має правового значення. Тим більше, що ОСОБА_2 не бажала самостійно та своєчасно проходити лікування, що могло негативно відобразитись як на її здоров`ї, так і наражати при цьому на небезпеку оточуючих заразитись інфекційною хворобою. 

Отже, в цій частині вимог суд вірно відмовив у задоволенні позову за недоведеністю.

Водночас висновок суду щодо відмови в задоволенні вимоги про визнання дій неправомірними стосовно перевезення ОСОБА_2 з лікарні ОКТМО «Фтизіатрія» у Обласну психіатричну лікарню с. Вільшани Хутського району Закарпатської області є помилковим.

У статті 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» зазначено, що кожна особа вважається такою, яка не має психологічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим законом та іншими законами України. 

Статтею 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що особа госпіталізується до психіатричного закладу добровільно – на її прохання або за її усвідомленою згодою. Згода на госпіталізацію фіксується у медичній документації за підписом особи або її законного представника та лікаря-психіатра.

У висновку судово-психіатричного експерта № 553 від 10 жовтня 2016 року зазначено, що інформація у лікарських записах медичної карти стаціонарного хворого №541/2011 ОКТМО «Фтизіатрія» м. Ужгорода є недостатньою для встановлення діагнозу судинна деменція у ОСОБА_2 і які дані були відомі лікарю психіатру при встановленні діагнозу судинна деменція невідомо. Оскільки записи з цього приводу відсутні і встановити на даний час експертним шляхом за наявною інформацією чи дійсно ОСОБА_2 мала хворобу судинна деменція не є можливим, Т.2, а.с. 72-77.

Отже із матеріалів справи неможливо встановити чи дійсно у ОСОБА_2 був діагноз судинна деменція та чи потребувала вона при цьому госпіталізації до психіатричного закладу, як і не можливо встановити наявність чіткого усвідомлення ОСОБА_2 на госпіталізацію до психіатричної лікарні.

За таких обставин, зважаючи на встановлену статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» презумпцію психічного здоров`я особи, відсутні у колегії суддів підстави стверджувати, що для госпіталізації ОСОБА_2 до психіатричного закладу було достатньо правових підстав, а отже такі дії ОКТМО «Фтизіатрія» не можуть вважатися правомірними.

Отже, вказана позовна вимога ОСОБА_1 , підлягає до задоволення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). 

Таким чином, посилання ОСОБА_1 під час розгляду справи на певні твердження, є лише його припущеннями, які належними та допустимими доказами не можуть бути підтверджені або спростовані, що в свою чергу не дозволяє апеляційному суду посилатись на такі як на доказ підставності всіх позовних вимог у справі та давати відповідь на кожен такий аргумент позивача.

Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції, відповідно до пунктів 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню лише в частині. Та у зв`язку з цим, апеляційну скаргу слід задовольнити частково. 

Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243,60 грн. за пред`явлення позову (Т.1,а.с.72,73), у розмірі 121,80 грн. за подачу апеляційної скарги (Т.1,а.с.117) та 487,20 грн. за подачу касаційної скарги (Т.2,а.с.229), тобто на загальну суму 852,60 гривень.

Виходячи з наведеного та керуючись нормами статей 141, 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, 

постановив:

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Ужгородського районного суду від 13 березня 2015 року в частині відмови в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання неправомірними дій щодо перевезення ОСОБА_2 з Комунального некомерційного підприємства «Обласний клінічний фтизіопульмонологічний лікувально-діагностичний центр» Закарпатської обласної ради в Обласну психіатричну лікарню с. Вільшани Хустського району Закарпатської області, скасувати та ухвалити в цій частині позову нове судове рішення про задоволення зазначеної позовної вимоги.

Визнати дії Комунального некомерційного підприємства «Обласний клінічний фтизіопульмонологічний лікувально-діагностичний центр» Закарпатської обласної ради щодо перевезення ОСОБА_2 в Обласну психіатричну лікарню с. Вільшани Хустського району Закарпатської області, неправомірними.

У решті позовних вимог рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Обласний клінічний фтизіопульмонологічний лікувально-діагностичний центр» Закарпатської обласної ради на користь  ОСОБА_1  852,60 грн. судових витрат.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 23 квітня 2021 року.

Суддя-доповідач:

Судді: