Постанова
Іменем України
                                                                                                
02 червня 2021 року
м. Київ
 
справа № 500/3918/15
провадження № 61-936св19 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Крата В. І.
суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Русинчука М. М., Тітова М. Ю., 
 
учасники справи: 
 
позивач (відповідач за зустрічним позовом) -  ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) -  ОСОБА_2 ,
 
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , підписану адвокатом Панченко Аллою Віталіївною, на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 07 серпня 2018 року в складі судді Присакар О. Я. та на постанову апеляційного суду Одеської області від 27 листопада 2018 року в складі колегії суддів Таварткіладзе О. М., Калараша А. А., Заїкіна А. П.,
 
ВСТАНОВИВ :
 
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог 
У липні 2015 року  ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_1  про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ.
 
Позов мотивувала тим, що сторони з 14 грудня 2002 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 01 липня 2013 року. 
 
У період шлюбу сторони набули у власність адміністративно-торгівельні та торгово-складські приміщення, що складаються з літ. «Б» та літ. «О», які розташовані по     АДРЕСА_1 таскладають 1/2 частину об`єкта нерухомості за вказаною адресою, автомобіль «SSANG YONG ACTYON» 2010 року випуску, який без згоди позивачки відчужено відповідачем,мопед «SUZUKI» 1996 року випуску та земельну ділянку для ведення садівництва розміром 0, 0581 га, кадастровий номер 5110600000:01:029:0047.
 
З урахуванням уточнень до позову ОСОБА_2 просила суд визнати вказане майно спільною сумісною власністю подружжя та поділити його між сторонами наступним чином: 
- визнати за  ОСОБА_2  право власності на 1/4 частину об`єкта нерухомості по  АДРЕСА_1 ; 
- виділити  ОСОБА_2 зі спільного майна мопед «SUZUKI» 1996 року випуску, реєстраційний номер     НОМЕР_1 ; земельну ділянку для ведення садівництва розміром 0,0581 га, кадастровий номер 5110600000:01:029:0047, розташовану в м. Ізмаїлі, садівниче товариство № 14,1;
- стягнути з  ОСОБА_1 компенсацію частки автомобіля «SSANG YONG ACTYON» 2010 року випускуу розмірі 147 725,79 грн.
 
У вересні 2015 року  ОСОБА_1 , не погодившись із варіантом поділута перелікомзаявленого    ОСОБА_2 до поділу спільного майна,звернувся до   ОСОБА_2 із зустрічним позовом про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю та поділ майна подружжя.
 
Позов мотивував тим, що нерухоме майно по       АДРЕСА_2 було отримано ним у власність у період перебування в шлюбі з   ОСОБА_2 , але на підставі договору дарування. 
 
Указував, що сторони в період шлюбу набули право власності на нежитлове приміщення по  АДРЕСА_3 , що складається з магазину літ. «Р», про яке не зазначено в позові ОСОБА_2 .Зазначав, що автомобіль марки «SSANG YONG ACTYON» 2010 року випуску на момент подання позову у власності    ОСОБА_1 не перебуває, однак необхідність у стягненні з нього грошової компенсації 1/2 вартості автомобіляна користь ОСОБА_2 відсутня, оскільки вартість земельної ділянки та мопеда перевищує ринкову вартість відповідного транспортного засобу.
 
З урахуванням уточнених позовних вимог ОСОБА_1 просив:
- визнати його особистою приватною власністю 1/2 частину адміністративно-торговельної будівлі по   АДРЕСА_1 , що складається з літ. «Б» та літ. «О»; 
- визнати спільною сумісною власністю подружжянежитлове приміщення по   АДРЕСА_3 , що складається з магазину літ. «Р»,загальною площею 112,1 м?, та визнати право власності по Ѕ частині вказаного нерухомого майна за кожною зі сторін;
- виділити  ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0581 га, кадастровий номер 1600000:01:029:0047, розташовану в місті Ізмаїлі Одеської області, садівниче товариство № НОМЕР_2 , земельна ділянка № НОМЕР_3 , мопед «SUZUKI», державний номер   НОМЕР_1 , 1996 року випуску.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 07 серпня 2018 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Одеської області від 27 листопада 2018 року, первісний та зустрічний позови задоволено частково: 
- визнано спільною сумісною власністю сторін адміністративно-торгівельні та торгово-складські приміщення за літ. «Б» та літ. «О», які розташовані по   АДРЕСА_1 , та які складають 1/2 частину об`єкта нерухомості, розташованого за вказаною адресою; автомобіль «SSANG YONG ACTYON» 2010 року випуску, який до 30 березня 2013 року був зареєстрований за ОСОБА_1 ; мопед «SUZUKI» 1996 року випуску, реєстраційний номер       НОМЕР_1 ; земельну ділянку для ведення садівництва розміром 0, 0581 га, кадастровий номер 5110600000:01:029:0047, розташовану в м. Ізмаїлі, садівниче товариство № 14,1;
- визнано за  ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину об`єкта нерухомості по  АДРЕСА_1 , яка складає 1/2 частину адміністративно-торгівельних та торгово-складських приміщень, що складаються з літ. "Б" та літ. "О", які розташовані по АДРЕСА_1 .
- виділено ОСОБА_2  зі спільного майна мопед «SUZUKI» 1996 року випуску, реєстраційний номер     НОМЕР_1 та земельну ділянку для ведення садівництва розміром 0, 0581 га, кадастровий номер 5110600000:01:029:0047, розташовану в м. Ізмаїлі, садівниче товариство № 14,1;
- визнано спільною сумісною власністю сторін 1/2 частинунежитлового приміщення по    АДРЕСА_3 , що складається з магазину літ. «Р» загальною площею 112,1 м?;
- визнано за ОСОБА_1  право власності на ј частину нежитлового приміщення по АДРЕСА_3 , що складається з магазину літ. «Р» загальною площею 112,1 м?;
- в задоволенні інших позовних вимог за первісним та зустрічним позовами відмовлено;
- вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Суди виходили з того, що приміщення під літ. «Б» та літ. «О», розташовані по        АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки побудовані в період перебування сторін у шлюбі, аматеріали справи не містять доказів, що будівництво здійснювалося без залучення коштів спільного сімейного бюджетув особистих підприємницьких інтересах ОСОБА_1 , не пов`язаних із сімейними. Суди вважали, що зазначене майно є новоствореним як таке, що побудоване замість знесеної частини житлового будинку, отриманої ОСОБА_1 у дар.
 
Вирішуючи питання поділу нежитлового приміщення по        АДРЕСА_3 , що складається з магазину літ. «Р», суди вважали, що вказане нерухоме майно не є новоствореним, а є реконструкцією належного на праві особистої приватної власності ОСОБА_2  житлового будинку по     АДРЕСА_4 у магазин продовольчих товарів.При цьому суди застосували до такого майна положення статті 62 СК України та визнали за ОСОБА_1 право власності на половину частки, на яку збільшилася вартість нерухомого майна за рахунок спільних затрат подружжя.
 
Здійснюючи поділ автомобіля, мопеда та земельної ділянки, суди зробили висновок про доцільність виділення у власність ОСОБА_2 земельної ділянки та мопеда в рахунок компенсації вартості половини автомобіля, який був відчужений ОСОБА_1 без згоди дружини.
 
Аргументи учасників справи
У травні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, підписану представником, на вказані судові рішення й просив їх скасувати в частині поділу приміщень під літ. «Б» та літ. «О», розташовані по      АДРЕСА_1 та нежитлового приміщення по       АДРЕСА_3 , що складається з магазину літ. «Р», як такі, що прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права й порушенням норм процесуального права, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди:
- помилково вважали, що приміщення по   АДРЕСА_3 , що складається з магазину літ. «Р», є реконструкцією житлового будинку, а не новоствореним об`єктом нерухомості;
- не надали належну оцінку тому, що житлове приміщення літ. «В», яке знаходилося за вказаною адресою, було одноповерховим глинобетонним будинком площею 17,8 м?, який повністю знесено та побудовано магазин літ. «Р», який є двоповерховою цегляною будівлею з нульовим зносом та площею 112,1 м?;
- помилково застосували положення статті 62 СК України, не врахувавши, що зі знесенням житлового будинку під літ. «В» право власності ОСОБА_2 на відповідний об`єкт нерухомого майна припинилося, а в подальшому було споруджено новий об`єкт нерухомого майна, на який поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя;
- вибірково підійшли до вирішення спору, а саме: встановивши, що кожен з подружжя на місці належного їм на праві особистої приватної власності майна спорудив новий об`єкт нерухомості, застосували до приміщень під літ. «Б» та літ. «О», розташованих по       АДРЕСА_1 , презумпцію спільності майна подружжя, збудованого в шлюбі, а щодо приміщення по    АДРЕСА_3 (магазину під літ. «Р») вважали за необхідне витребувати в ОСОБА_1 докази на підтвердження того, що таке майно є новоствореним;
- не надали належної оцінки доводам ОСОБА_1 про те, що приміщення під літ. «Б» та літ. «О», розташовані по       АДРЕСА_1 , збудовані за його кошти, отримані від підприємницької діяльності, та використовувалися виключно в цілях здійснення підприємницької діяльності, а не в інтересах сім`ї;
- не врахували, що укладення ОСОБА_2 договору оренди щодо вказаного нерухомого майна свідчить про визнання відповідачкою поширення режиму особистої приватної власності ОСОБА_1 на зазначені приміщення;
- безпідставно критично оцінили показання свідка ОСОБА_3 , яка підтвердила, що нежитлові приміщення по      АДРЕСА_1  придбані ОСОБА_1 за кошти, позичені у ОСОБА_4 ;
- здійснили поділ нерухомого майна, державна реєстрація права власності на яке не проведена.
 
У серпні 2019 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін, а також стягнути з ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 4 000 грн.
 
Посилається на те, що суди вірно встановили фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення спору, а саме, що приміщення по  АДРЕСА_3 (магазину під літ. «Р») є об`єктом реконструкції житлового будинку, а не новоствореним майном, а також те, що приміщення під літ. «Б» та літ. «О», розташовані по       АДРЕСА_1 , побудовані за спільні кошти подружжя.
 
Аналіз змісту та вимог касаційної скарги свідчить, що судові рішення в частині поділу мопеда «SUZUKI» 1996 року випуску,автомобіля«SSANG YONG ACTYON» 2010 року випуску та земельної ділянки для ведення садівництва розміром 0, 0581 га кадастровий номер 5110600000:01:029:0047 у касаційному порядку не оскаржуються, а тому Верховним Судом не переглядаються.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 01 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження в справі. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 26 травня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що 14 грудня 2002 року   ОСОБА_5 та ОСОБА_6 уклали шлюб, який заочним рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 01 липня 2013 року розірвано.
Згідно з довідкою Ізмаїльської об`єднаної державної податкової інспекції ГУ Міндоходів у Одеській області від 25 лютого 2015 року  ОСОБА_2 значиться в якості суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи з 19серпня 2006 року, а ОСОБА_1 - з 15 жовтня 2008 року. При цьому ОСОБА_1 знятий з обліку 26 листопада 2014 року.
 
Відповідно до договору дарування частини домоволодіння від 15 травня 2002 року ОСОБА_7 набула власності на1/11 частинужитлового домоволодіння з надвірними спорудами, розташованого в     АДРЕСА_4 .
 
Рішенням виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради № 841 від 16 липня 2002 року надано ОСОБА_7  дозвіл на виконання капітального ремонту житлового будинку літ. «В» з переобладнанням житлової кімнати № 1 під санвузол, душову, коридор; веранди - кухні № 2 під вітальню, коридор, з прибудовою кухні, житлової кімнати, комори і облаштування мансардного поверху, який складається із трьох жилих кімнат на земельній ділянці, яка знаходиться у приватній власності, по АДРЕСА_3 , згідно схеми генерального плану.
 
Рішенням виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради № 1754 від 28 грудня 2004 року надано дозвіл   ОСОБА_7  на виконання робіт по проектуванню переобладнання житлового будинку літ. «В» зі зміною призначення у нежитловий під магазин продовольчих товарів.
 
Відповідно до акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 18 травня 2006 року прийнято в експлуатацію магазин продовольчих товарів (після реконструкції житлового будинку) по   АДРЕСА_4 .
 
Відповідно до договору про виділення частки в натурі від 01 жовтня 2007 року у власність та користування ОСОБА_7  перейшла крамниця літера «Р» із присвоєнням поштової адреси: АДРЕСА_3 .
 
Згідно договору дарування від 09 липня 2007 року ОСОБА_1 прийняв у дар1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою:    АДРЕСА_1 .
 
На підставі дозволу на виконання будівельних робіт № 849 від 30 жовтня 2008 року, виданого ФОП  ОСОБА_1 , виконанобудівельні роботи з будівництва адміністративно-торгового будинку за вказаною адресою.
 
Згідно з актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 28 листопада 2008 року прийнято в експлуатацію адміністративно-торгівельну будівлю по   АДРЕСА_5 загальною площею 171, 5 м?. Будівельно-монтажні роботи здійсненів періодіз 22 березня 2008 року по 25 листопада 2008 року.
 
Відповідно до пункту 9 архітектурно-планувального завдання № 24/2008 на будівництво адміністративно - торговельної будівлі за адресою:   АДРЕСА_1 на земельній ділянці розташована частина житлового будинку, яка підлягає знесенню.
 
Рішенням виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради № 1608 від 04 грудня 2008 року затверджено акт державної приймальної комісії по прийняттю в експлуатацію закінченої будівництвом адміністративно - торговельної будівлі по АДРЕСА_5 .
 
На підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_4 від 17 грудня 2008 року  ОСОБА_1  є власником 1/2 частини адміністративно-торгівельної будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається ізприміщенням підліт «Б».
 
Згідно сертифіката відповідності № 15001305 від 29 жовтня 2010 року Інспекція державного архітектурно - будівельного контролю в Одеській області засвідчує відповідність закінченого будівництвом об`єкта торгово - складської частини адміністративно-торгового будинку.
 
На підставі акта готовності об`єкта до експлуатації № 1305 від 29 жовтня 2010 року є закінченим будівництвом об`єкт: торгово-складська частина адміністративно-торгового будинку по АДРЕСА_5 . Будівельно-монтажні роботи виконано у період з грудня 2007 року по жовтень 2010 року.
 
Згідно технічного паспорту на будинок в АДРЕСА_6 /    АДРЕСА_5 адміністративно-торгівельна будівля літ. «Б» має загальну площу 171, 5 м?, торгово-складська будівля літ. «О» має загальну площу 100, 1 м?.
 
Право власності на торгово-складську будівлю літ. «О» за ОСОБА_1 не зареєстровано в установленому законом порядку.
 
Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків ДФС України про суми виплачених доходів в період з 01 січня 2006 року по 31 грудня 2011 року ОСОБА_1  у період із 2006 року по 2009 рік не мав доходу від підприємницької діяльності, у 2010 році дохід склав 3 000 грн, у 2011 році дохід склав 4 250 грн.
 
10 червня 2011 року сторони як суб`єкти підприємницької діяльності уклали договір оренди нежитлових приміщень по      АДРЕСА_1 .
 
Позиція Верховного Суду
 
Касаційна скарга подана до набрання чинності Закону України № 460-ІХ                                  від 15 січня 2020 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», тому відповідно до пункту 2 прикінцевих та перехідних положень вищезазначеного закону розглядається у порядку, що діяв до набрання чинності цим законом.
 
За результатами розгляду касаційної скарги колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
 
Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
 
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
 
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року у справі № 565/495/18 (провадження № 61-1539св19) вказано, що «поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «положення статей 60, 70 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».
 
У справі, що переглядається, ОСОБА_1 заперечував щодо поширення режиму спільної сумісної власності подружжя на нежитлові приміщення під літ. «Б» та літ. «О», розташовані по       АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 , у свою чергу, не визнавала нежитлове приміщення по  АДРЕСА_3 , що складається з магазину літ. «Р», в цілому об`єктом спільної сумісної власності подружжя, однак не заперечувала проти поділу між сторонами тієї частки, на яку збільшилась вартість об`єкта нерухомого майна за рахунок спільних коштів подружжя.
 
Задовольняючи частково зустрічний позов ОСОБА_1 щодо поділу нежитлового приміщення по  АДРЕСА_3 , суди виходили з того, що магазин літ. «Р» є реконструкцією належної ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності частини домоволодіння, а тому поділу підлягає лише частка в майні, на яку збільшилася вартість об`єкта нерухомого майна за рахунок спільних затрат подружжя.
 
Згідно зі статтею 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому зподружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Втручання у право власності може бути визнано обґрунтованим та здійсненим із дотриманням балансу інтересів подружжя у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.
 
Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що призвели до істотного збільшення вартості такого майна. Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у кожній конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх її обставин. Істотність має визначальне значення, оскільки необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20) зазначила, що «істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної власності, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. За загальною практикоюмають враховуватися здійснені капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості. Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не створюватиме підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт у такому разі не зазнає і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість особистого майна однієї зі сторін. У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених витрат з боку іншого з подружжя - невласника, однак не визнає їх істотними, то інший з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі. Другий чинник істотності такого збільшення вартості має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилася, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, невласника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інші чинники, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, невласника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що за статтею 62 СК України не визнаються підставами для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном. В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя спричинить, непропорційне втручання у право власності на майно одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу».
 
У справі, що переглядається, зробивши висновок про те, що нежитлове приміщення по  АДРЕСА_3 (магазину літ. «Р») є реконструкцією набутого ОСОБА_2 до шлюбу майна, а не новоствореним майном, суди не з`ясували, чи використовувались конструктивні елементи житлового будинку при будівництві магазину, не надали оцінки доводам ОСОБА_1 про те, що житлове приміщення літ. «В», яке знаходилося за вказаною адресою, було одноповерховим глинобетонним будинком площею 17,8 м?, який повністю знесено та побудовано магазин літ. «Р», який є двоповерховою цегляною будівлею з нульовим зносом та площею 112,1 м?, та не встановили відсоткове співвідношення реконструкції до новоствореного майна.
 
Застосувавши до спірних правовідносин положення статті 62 СК України та вважаючи спільною сумісною власністю Ѕ частину нежитлового приміщення по АДРЕСА_3 (магазину літ. «Р»), суди:
- не врахували, що в силу положень зазначеної норми права у випадку підтвердження істотного збільшення вартості майна одного з подружжя спільними затратами, саме таке майно, а не його частина, може бути визнано спільною сумісною власністю подружжя;
- не встановили істотність збільшення вартості майна та не порівняли вартість об`єкта до та після реконструкції;
- не мотивували визнання за ОСОБА_1 права власності саме на ј частину вказаного нежитлового приміщення.
 
У той же час, вирішуючи питання поділу нежитлових приміщень під літ. «Б» та літ. «О», розташованих по       АДРЕСА_1 , суди вважали за можливе застосувати до спірних правовідносин положення статті 61 СК України щодо набуття подружжям у шлюбі права спільної сумісної власності на новостворене майно. Тобто, встановивши, що як будівля магазину літ. «Р» по АДРЕСА_3 , так і нежитлові приміщення під літ. «Б» та літ. «О» по       АДРЕСА_1  побудовані на місці домоволодінь, які належали кожному з подружжя на праві особистої приватної власності, суди неоднаково та вибірково застосували норми матеріального права, поклавши при цьому на сторони різний обсяг обов`язків із доказування в частині визначення правового режиму майна як реконструкції чи новобудови.
 
Заперечуючи проти поширення на нежитлові приміщення під літ. «Б» та літ. «О», розташовані по       АДРЕСА_1 , правового режиму спільної сумісної власності подружжя, ОСОБА_1 посилався на те, що нежитлові приміщення за вказаною адресою будувались ним як суб`єктом підприємницької діяльності за кошти, отримані від такої діяльності, та з метою її подальшого здійснення, а не в інтересах сім`ї.
 
У постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року (провадження № 6-1327цс15) зроблено висновок, що «згідно з частинами 1, 2 статті 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення; фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.Майно фізичної особи-підприємця, як майно для професійної діяльності члена сім`ї і яке придбане за кошти від своєї діяльності як підприємця і використовується в його підприємницькій діяльності не в інтересах сім`ї, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до статті 57 СК України, а не як об`єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання статей 60, 61 СК України».
 
У постанові Верховного Суду України від 13 червня 2016 року в справі № 6-1752цс15 зроблено висновок, що «системний аналіз статей 57, 60 та 61 СК України дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя. Майно ФОП, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів».
 
Тобто, суди мали встановити, чи будувалися нежитлові приміщення під літ. «Б» та літ. «О», розташовані по       АДРЕСА_1 за особисті кошти ОСОБА_1 , отримані від підприємницької діяльності, чи за спільні кошти подружжя.
 
Уважаючи нежитлові приміщення під літ. «Б» та літ. «О», розташовані по      АДРЕСА_1 , новоствореним нерухомим майном, суди не врахували, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна); якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації; якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (частина друга статті 331 ЦК України).
 
У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16 зроблено висновок, що «новостворене нерухоме майно набуває правового режиму житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію».
 
Установивши, що за жодною зі сторін не зареєстровано право власності на нежитлове приміщення під літ. «О» по         АДРЕСА_1 , суди не визначились із тим, що саме підлягає поділу між подружжям: нежитлове приміщення як окремий об`єкт нерухомого майна чи його конструктивні елементи та будівельні матеріали.
 
Невстановлення судами фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, зокрема щодо правового режиму нерухомого майна, яке підлягає поділу, як новоствореного об`єкту нерухомого майна чи реконструкції належного одному з подружжя майна, зумовило передчасний висновок судів про часткове задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 у частині вимог щодо поділу нежитлового приміщення по  АДРЕСА_3 (магазину літ. «Р»), відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю та задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю і поділ нежитлових приміщень під літ. «Б» та літ. «О», розташованих по          АДРЕСА_1 .
 
В силу положень частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
З огляду на викладене, касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в оскарженій частині - скасуванню в порядку статті 411 ЦПК України як такі, що ухвалені без установлення фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , підписану адвокатом Панченко Аллою Віталіївною, задовольнити частково.
 
Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 07 серпня 2018 року та постанову апеляційного суду Одеської області від 27 листопада 2018 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю та поділ нежитлових приміщень під літ. «Б» та літ. «О», розташованих по          АДРЕСА_1 ; часткового задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю та поділ нежитлового приміщення по АДРЕСА_3 (магазину літ. «Р») і відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 07 серпня 2018 року та постанова апеляційного суду Одеської області від 27 листопада 2018 року в скасованій частині втрачають законну силу.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                      В. І. Крат
 
Судді                                                                                 Н. О. Антоненко
 
                                                                                         Є. В. Краснощоков
 
                                                                                         М. М. Русинчук
 
                                                                                         М. Ю. Тітов