ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2021 р.	Справа № 440/2466/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Макаренко Я.М.,
Суддів: Кононенко З.О. ,  Мінаєвої О.М. ,
за участю секретаря судового засідання Лисенко К.В.
представника відповідача Галушко Д.Ю.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Прокуратури Полтавської області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29.09.2020, головуючий суддя І інстанції: О.В. Гіглава, м. Полтава по справі № 440/2466/20
          за позовом          ОСОБА_1  
          до         Прокуратури Полтавської області                 
          про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Прокуратури Полтавської області правонаступником якої є Полтавська обласна прокуратура (далі по тексту - відповідач), в якому просив суд: 
- визнати протиправним та скасувати наказ прокурора Полтавської області від 15.04.2020 №245к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника керівника Кобеляцької місцевої прокуратури Полтавської області;
- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника керівника Кобеляцької місцевої прокуратури Полтавської області з 15.04.2020 року;
- стягнути з прокуратури Полтавської області різниці в заробітку за весь час вимушеного прогулу до дня поновлення на посаді.  
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 29.09.2020 року вказаний адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано наказ прокурора Полтавської області від 15 квітня 2020 року №245к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника керівника Кобеляцької місцевої прокуратури Полтавської області.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника керівника Кобеляцької місцевої прокуратури Полтавської області з 16 квітня 2020 року.
В решті позову відмовлено.
Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника керівника Кобеляцької місцевої прокуратури Полтавської області допущено до негайного виконання.
Відповідач, не погодившись із вказаним рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29.09.2020 року у справі № 440/2466/20 та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що норми Закону України "Про прокуратуру", які визначають умови і підстави звільнення прокурора з посади, у тому числі з адміністративної, є спеціальними по відношенню до інших нормативних актів, зокрема, до КЗпП України. За таких обставин, доводи позивача щодо застосування до спірних правовідносин загальних засад трудового законодавства є безпідставними, оскільки питання, пов`язані із проходженням прокурорами публічної служби та звільнення з підстав, що оспорюються в позові, врегульовані спеціальними законодавчими актами. Відповідач зазначає, що 14.04.2020 ОСОБА_1 подав заяву на ім`я прокурора Полтавської області про звільнення із займаної посади за власним бажанням, яка зареєстрована в книзі обліку вхідної кореспонденції відділу роботи з кадрами прокуратури Полтавської області від 14.04.2020 за №426вх. На підставі цієї заяви наказом прокурора Полтавської області від 15.04.2020 №245к ОСОБА_1 звільнено з займаної адміністративної посади. Твердження позивача про необхідність дотримання двотижневого строку перед звільненням з адміністративної посади відповідач вважає безпідставними та такими, що суперечать чинному законодавству, оскільки оскаржуваний наказ не розриває трудовий договір зі ОСОБА_1 , а прийнятий стосовно звільнення останнього саме з адміністративної посади, а не з посади прокурора (органів прокуратури). Передбачені підстави припинення трудового договору, визначені статтею 51 Закону України "Про прокуратуру" не були застосовані до позивача. Позивач наразі залишається прокурором місцевої прокуратури, тобто трудовий договір з ним після його звільнення з адміністративної посади не припинився, а тому приписи статей 38, 39 КЗпП України до спірних правовідносин не застосовуються. Зазначення позивачем у позові про направлення відповідачу через три дні, тобто 17.04.2020, заяви про відкликання попередньої заяви про звільнення не відповідає дійсності, так як згідно реєстру зданої кореспонденції заява позивача про відзив заяви на звільнення надійшла до прокуратури області лише 21.04.2020. Відповідач зауважує, що будь-яких доказів на підтвердження написання заяви на звільнення під тиском, тобто без добровільного наміру, позивач до позовної заяви не надав.
Позивачем надано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги відповідача, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Колегія суддів, заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи  апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що наказом прокурора Полтавської області від 17.11.2008 №257к ОСОБА_1 призначено на посаду помічника прокурора Полтавського прокурора з нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах з 18.11.2008 з терміном стажування до одного року (т. 1 а.с. 15).
Наказом прокурора Полтавської області від 14.12.2015 №811к молодшого радника юстиції ОСОБА_1 призначено заступником керівника Кобеляцької місцевої прокуратури Полтавської області з 15.12.2015 (т. 1 а.с. 162).
26.02.2020 прокурором Полтавської області видано наказ №49 про призначення службового розслідування за фактом можливого неналежного захисту працівниками органів прокуратури Полтавської області інформації, яка має обмежений доступ, тобто можливого допущення витоку мовної та видової інформації на об`єктах інформаційної діяльності органів прокуратури, розголошення конфіденційної, службової інформації або інформації, яка містить таємницю, що охороняється законом (крім державної таємниці) (т. 1 а.с. 23).
Згідно висновку службового розслідування за фактом неналежного захисту працівниками Кобеляцької місцевої прокуратури інформації, яка має обмежений доступ, розголошення конфіденційної, службової інформації або інформації, яка містить таємницю, що охороняється законом (крім державної таємниці) від 26.03.2020 факти порушення вимог Типової інструкції про порядок ведення обліку, зберігання, використання і знищення документів та інших матеріальних носіїв інформації, що містять службову інформацію, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 19.10.2016 за №736, та Інструкції про порядок ведення обліку, зберігання, використання і знищення документів та інших матеріальних носіїв інформації, що містять службову інформацію, в органах прокуратури України, затвердженої наказом Генеральної прокуратури України від 13.12.2017 за №349, в діях прокурора Глобинського відділу Кобеляцької місцевої прокуратури ОСОБА_2 та спеціаліста Глобинського відділу Кобеляцької місцевої прокуратури ОСОБА_3 підтвердилися, у зв`язку з чим рекомендовано прокурору Полтавської області зменшити розмір премії на 30% спеціалісту Глобинського відділу Кобеляцької місцевої прокуратури ОСОБА_3 , на 50% прокурору Глобинського відділу Кобеляцької місцевої прокуратури ОСОБА_2 та на 70% заступнику керівника Кобеляцької місцевої прокуратури ОСОБА_1 (а.с. 24).
Рекомендація щодо зменшення розмірів премії спеціалісту Глобинського відділу Кобеляцької місцевої прокуратури ОСОБА_3 , прокурору Глобинського відділу Кобеляцької місцевої прокуратури ОСОБА_2 та заступнику керівника Кобеляцької місцевої прокуратури ОСОБА_1 на ім`я прокурора Полтавської області оформлена відповідним рапортом (т. 1 а.с. 25).
Не погодившись зі зменшенням розміру премії, заступник керівника Кобеляцької місцевої прокуратури ОСОБА_1 направив Генеральному прокурору України скаргу з вимогою про визнання незаконним та скасування висновку службової перевірки від 26.03.2020 та скасування наказу від 26.02.2020 "Про проведення службового розслідування" (т. 1 а.с. 26-31). 
У подальшому, 14.04.2020 ОСОБА_1 на ім`я прокурора Полтавської області подана заява з проханням звільнити його з посади заступника керівника Кобеляцької місцевої прокуратури Полтавської області у зв`язку з достроковим припиненням повноважень на адміністративній посаді за власним бажанням на підставі  пункту 1 частини 1 статті 41 Закону України "Про прокуратуру" (т. 1 а.с. 158).
Вказана заява зареєстрована в книзі обліку вхідної кореспонденції відділу роботи з кадрами прокуратури Полтавської області  14.04.2020 за №426вх (т. 1 а.с. 156-157).
15.04.2020, керуючись пунктом 3 частини 1 статті 11, пунктом 3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" та на підставі заяви ОСОБА_1 прокурор області виніс наказ №245к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника Кобеляцької місцевої прокуратури Полтавської області у зв`язку з поданням заяви про дострокове припинення повноважень на адміністративній посаді за власним бажанням (пункт 1 частини 1 статті 41 Закону України "Про прокуратуру") з 15.04.2020 (т. 1 а.с. 161).  
Позивач, не погодившись з наказом про звільнення його з адміністративної посади заступника Кобеляцької місцевої прокуратури Полтавської області, звернувся до суду з цим позовом, в якому вказав про написання 14.04.2020 заяви про звільнення з адміністративної посади без добровільного волевиявлення на звільнення, про що свідчить подана ним 17.04.2020 до прокуратури Полтавської області заява про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням (т. 1 а.с. 18-19).
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з обгрунтованості позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Загальні гарантії права на працю та конституційні гарантії з цим правом пов`язані, викладені в національному законодавстві наступним чином.
Відповідно до статті 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Згідно з частинами 1, 2 статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом; не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. 
За змістом статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Статтями 2, 5-1 Кодексу законів про працю України закріплено право громадян України на працю і гарантії держави в правовому захисті працездатним громадянам від незаконного звільнення.
Пунктом 6 частини 1 статті 5-1 Кодексу законів про працю України визначено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Згідно з частиною 1 статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Цей конституційний припис закріплений у статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Відповідно до частини 1 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з частиною 2 статті 21 та частиною 1 статті 23 Загальної декларації прав людини кожна людина має право рівного доступу до державної служби в своїй країні, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 6 Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права, прийнятого 16.12.1966 Генеральною Асамблеєю ООН та ратифікованого Україною 12.11.1973, держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право на працю, що включає право кожної людини дістати можливість заробляти собі на життя працею, яку вона вільно обирає або на яку вона вільно погоджується, і зроблять належні кроки до забезпечення цього права. Заходи, яких повинні вжити держави-учасниці цього Пакту з метою повного здійснення цього права, включають програми професійно-технічного навчання і підготовки, шляхи і методи досягнення продуктивної зайнятості в умовах, що гарантують основні політичні і економічні свободи людини.
Також, статтею 24 Європейської соціальної хартії, ратифікованої Україною 14.09.2006, з метою забезпечення ефективного здійснення права працівників на захист у випадках звільнення Сторони зобов`язуються визнати: a) право всіх працівників не бути звільненими без поважних причин для такого звільнення, пов`язаних з їхньою працездатністю чи поведінкою, або поточними потребами підприємства, установи чи служби; б) право працівників, звільнених без поважної причини, на належну компенсацію або іншу відповідну допомогу. З цією метою Сторони зобов`язуються забезпечити, щоб кожний працівник, який вважає себе звільненим без поважної причини, мав право на оскарження в неупередженому органі.
Спеціальні норми права, пов`язані з проходженням публічної служби на посадах прокурорів, викладені у Законі України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VІІ (надалі також Закон №1697-VІІ; тут і далі норми цього Закону наводяться в редакції, чинній на час винесення оскаржуваного наказу), який визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України. 
Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 11 Закону №1697-VІІ керівник обласної прокуратури призначає на адміністративні посади та звільняє з адміністративних посад прокурорів у випадках та порядку, встановлених цим Законом. 
Прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом (частина 3 статті 16 Закону №1697-VІІ).
За змістом статті 41 Закону №1697-VІІ звільнення прокурора з адміністративної посади, передбаченої пунктами 2-10 частини першої статті 39 цього Закону, здійснюється Генеральним прокурором з таких підстав: подання заяви про дострокове припинення повноважень на адміністративній посаді за власним бажанням. 
Звільнення прокурора з адміністративної посади, передбаченої пунктами 11-15 частини першої статті 39 цього Закону, здійснюється керівником обласної прокуратури в окружних прокуратурах, які розташовані у межах адміністративно-територіальної одиниці, що підпадає під територіальну юрисдикцію відповідної обласної прокуратури, з підстав, передбачених абзацом першим частини першої цієї статті.
Повноваження прокурора на адміністративній посаді припиняються в разі: 1) закінчення строку перебування на адміністративній посаді; 2) звільнення з посади прокурора або припинення повноважень на посаді прокурора.
Звільнення прокурора з адміністративної посади чи припинення його повноважень на адміністративній посаді, крім випадку, передбаченого пунктом 2 частини другої цієї статті, не припиняє його повноважень прокурора.
Після звільнення прокурора з адміністративної посади або припинення його повноважень на цій посаді він не пізніше одного місяця призначається на одну з вакантних посад у цьому ж органі прокуратури або в разі відсутності вакантних посад переводиться на посаду до іншого органу прокуратури того ж або нижчого рівня за його письмовою згодою. У таких випадках рішення про призначення на посаду приймається керівником відповідного органу прокуратури.
У разі відмови прокурора від призначення на вакантну посаду у відповідному органі прокуратури або від переведення на посаду до іншого органу прокуратури у зазначений строк прокурор звільняється з посади прокурора.
До моменту прийняття рішення про призначення прокурора на посаду, переведення на посаду до іншого органу прокуратури або звільнення з посади прокурора повноваження відповідного прокурора зупиняються із збереженням гарантій матеріального, соціального та побутового забезпечення, передбачених законодавством для прокурорів. 
Пунктом 9 розділу V Положення про організацію кадрової роботи в органах прокуратури, затвердженого наказом Генеральної прокуратури України від 18.12.2017 №351 (далі - Положення №351), передбачено, що в разі подання прокурором заяви про звільнення з посади за власним бажанням звільнення проводиться уповноваженим Законом керівником прокуратури з дати, зазначеної в заяві. Заява про звільнення подається не пізніше ніж за три дні до вказаної у ній дати. Прокурор продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.
Тобто, виходячи з приписів вказаної норми, у разі зазначення у заяві про звільнення бажаної дати звільнення за власним бажанням наказ про таке звільнення може бути виданий тільки через 3 дні після подачі заяви із конкретною датою звільнення.  
Дослідивши зміст заяви ОСОБА_1 про звільнення з адміністративної посади заступника Кобеляцької місцевої прокуратури Полтавської області судом встановлено, що у ній дійсно не зазначено заявником дати, з якої останній просить звільнити його з адміністративної посади. 
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 17.02.2015 у справі №21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. 
Норми Закону №1697-VІІ, які визначають умови і підстави звільнення прокурора з посади є спеціальними по відношенню до інших нормативних актів, у тому числі Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).  
Разом з тим, з аналізу Закону №1697-VІІ встановлено, що у ньому відсутня діюча норма спеціального закону, що регулює порядок та строки звільнення за власним бажанням, а тому таке звільнення повинно проводитися з дотриманням встановлених чинним законодавством про працю гарантій.
Частиною 1 статті 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору (частина 2 статті 38 КЗпП України).
Таки чином, з урахуванням законодавства про працю гарантій, звільнення прокурора з посади за власним бажанням проводиться після закінчення двотижневого строку попередження за умови, що сторони не домовилися про звільнення у більш короткий строк. Водночас прокурор не підлягає звільненню за поданою раніше заявою, якщо до закінчення строку попередження він відкликав свою заяву або не залишив роботи і не наполягає на звільненні після закінчення цього строку. 
Вказаний висновок відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 03.06.2020 року по справі № 0540/6561/18-а.
Пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.07.1992 визначено, що у справах про звільнення особи за власним бажанням суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору.
Отже, наведеними положеннями КЗпП України визначено, що при розірванні трудового договору з ініціативи працівника, роботодавець може звільнити працівника у день подання останнім заяви за умови, якщо працівник сам визначає цей день датою звільнення, вказавши при цьому поважну причину, яка зумовила прийняття ним рішення про звільнення (переїзд на нове місце проживання, вступ до навчального закладу, переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість тощо).
У постанові від 26.10.2016 у справі №6-1269цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору суди повинні з`ясувати, зокрема, чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення.
Угода - це дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін. Волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій. Дія - це зовнішнє вираження волі і свідомості людей.
Отже, визначення дати звільнення є необхідною умовою досягнення взаємної домовленості між працівником та суб`єктом призначення, з метою дотримання прав та гарантій, встановлених трудовим законодавством. 
Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 11.07.2018 у справі №821/761/17. 
Колегія суддів зауважує, що поряд із не зазначенням позивачем у заяві про звільнення дати, з якої він бажає, щоб його звільнили з адміністративної посади, у цій заяві також не зазначено останнім поважної причини, яка перешкоджає йому виконувати покладені обов`язки на такій посаді, що фактично є відображенням відсутності у заявника дійсного наміру звільнитися за власним бажанням з адміністративної посади.
Про відсутність такого наміру свідчить також подана до прокуратури області заява від 17.04.2020, тобто лише через три дні після написання заяви про звільнення, заява ОСОБА_1 про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням від 14.04.2020 у зв`язку з відсутністю добровільного волевиявлення на звільнення (т. 1 а.с. 18-19, 159-160). 
Поряд з цим, колегія суддів також вважає за доцільне відмітити ту обставину, що у період з 15.04.2020 по 30.04.2020 включно позивач перебував на лікарняному, що підтверджується відповідним листком непрацездатності Серія АДЯ №419177 (т. 1 а.с. 33).
Відповідно до частини 3 статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. 
Разом з тим, в порушення приписів вказаної норми оскаржуваний наказ від 15.04.2020 №245к про звільнення ОСОБА_1 прийнятий саме в період тимчасової непрацездатності останнього. 
Колегія суддів зауважує, що апеляційна скарга відповідача не доводів щодо правомірності звільнення позивача з адміністративної посади в період його перебування на лікарняному. 
Приймаючи рішення про звільнення позивача за власним бажанням, відповідач повинен був діяти обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, неупереджено, добросовісно та розсудливо з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.
Враховуючи те, що відповідач належними та допустимими доказами не довів факт подання позивачем заяви про звільнення за власним бажанням із зазначенням дати такого звільнення та не спростував твердження останнього про подання ним цієї заяви без дійсного наміру достроково припинити повноваження на адміністративній посаді, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуваний наказ від 15.04.2020 №245к не відповідає критеріям правомірності, наведеним у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, зокрема, винесений незаконно, непропорційно, тобто без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, та становить непропорційне втручання у право позивача на працю. 
На підставі наведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позову.
Згідно ч.ч. 1-4 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ч.ч. 1-4 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог відповідача.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29.09.2020 року у справі № 440/2466/20 суд дійшов правильних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених підстав, висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Прокуратури Полтавської області  залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29.09.2020 по справі №440/2466/20  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	Я.М. Макаренко	
Судді	(підпис)  (підпис) 	З.О. Кононенко    О.М. Мінаєва   	
Повний текст постанови складено  21.05.2021 року