КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

Справа № 757/44167/17-ц                                                                                     Головуючий у І інстанції Підпалий В.В.
Провадження №22-ц/824/2456/2021                                                            Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
28 квітня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
судді-доповідача Таргоній Д.О.,
суддів: Голуб С.А., Ігнатченко Н.В.,
за участі секретаря Тимошевської С.І.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2  на рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 березня 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського, Академії муніципального управління, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: в.о. ректора Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського Казарін Володимир Павлович про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення компенсації за невикористану додаткову соціальну відпустку, -
 
УСТАНОВИВ:
 
у липні 2017 року позивачка  ОСОБА_1 звернулася ло суду із позовом до Таврійського національного університету ім. В.І. Вернадського, в якому просила визнати наказ № 17-к/з від 30.01.2017 року «Про звільнення за сумісництвом ОСОБА_1 » незаконним; поновити її на посаді професора кафедри публічного управління та адміністрування з 31.01.2017 року; стягнути з Таврійського національного університету ім. В.І. Вернадського на її користь 18 328, 80 грн., як середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за 5 місяців з 01.02.2017 року по 30.06.2017 року; зобов`язати відповідача надати довідку про розмір грошової компенсації ОСОБА_1 за невикористані дні додаткової соціальної відпустки як жінці, яка виховує дитину-інваліда та стягнути з Таврійського національного університету ім. В.І. Вернадського грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової соціальної відпустки як жінці, яка виховує дитину-інваліда.
В подальшому ОСОБА_1  неодноразово уточнювала позовні вимоги, і відповідно до останньої редакції від 30.05.2018 року у своїх вимогах просила, зокрема:
- визнати незаконним та скасувати наказ № 17-к/з від 30.01.2017 року "Про звільнення за сумісництвом ОСОБА_1 ";
- поновити її на посаді професора кафедри публічного управління та адміністрування з 31.01.2017 року;
- стягнути з Таврійського національного університету ім. В.І. Вернадського та Академії муніципального управління на її користь 18 328, 80 грн., як середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за 5 місяців з 01.02.2017 року по 30.06.2017 року;
- стягнути з Таврійського національного університету ім. В.І. Вернадського та Академії муніципального управління на її користь грошові кошти за невикористану додаткову соціальну відпустку як жінці, яка виховує дитину-інваліда за 10 календарних днів за 2016 рік;
- стягнути з з Таврійського національного університету ім. В.І. Вернадського та Академії муніципального управління на її користь грошові кошти за невикористану додаткову соціальну відпустку як жінці, яка виховує дитину-інваліда за 10 календарних днів за 2017 рік.
- стягнути з з Таврійського національного університету ім. В.І. Вернадського та Академії муніципального управління на її користь як середній заробіток за затримку виплати заробітної плати із 01.07.2017 року по день постановлення рішення суду, виходячи із 0.5 місячної ставки професора, яка становила 2156 грн. 57 коп. + донарахування на місячний посадовий оклад 25% за доктора наук у сумі 539 грн. 14 коп. + 25% за доцента у сумі 539 грн. 14 коп. + 20% за стаж роботи у сумі 431 грн. 31 коп.
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що у вересні 2016 року в Академії муніципального управління ОСОБА_1 прийняли на посаду професора кафедри публічного управління та адміністрування за сумісництвом на 0,5 ставки з 13.09.2016 року по 30.06.2017 року. Однак, за лютий-червень 2017 року їй не виплачено було посадовий оклад у сумі 10780, 85 грн. та заробітну плату у сумі 18 328, 80 грн., а також не враховано її педагогічне навантаження у першому півріччі. Позивач неодноразово зверталася із заявами на ім`я ректора ТНУ ім. В.І. Вернадського, в яких просила надати витяг її педагогічного навантаження за період її роботи із вересня по грудень 2016 року та січень 2017 року. Відповіді отримано не було. Натомість, 30.06.2017 року у відділі кадрів Таврійського національного університету ім. В.І. Вернадського, позивачу було надано копію наказу № 17-к/з від 30.01.2017 року «Про звільнення за сумісництвом ОСОБА_1 » та повідомлення про звільнення.
За таких обставин,  ОСОБА_1  звернулася до суду за захистом свого порушеного права на працю.
Протокольною ухвалою від 24.04.2018 року було задоволено клопотання позивача та залучено до участі у справі в якості співвідповідача Академію муніципального управління; в якості третьої особи в.о. ректора ТНУ ім. В.І. Вернадського, професора ОСОБА_3 .
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 11 березня 2020 рокупозов  ОСОБА_1 задоволено частково.
Скасовано наказ № 17-к/з від 30.01.2017 року «Про звільнення за сумісництвом ОСОБА_1 ». В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні заявлених вимог, в інтересах  ОСОБА_1 з апеляційною скаргою звернувся її представник - ОСОБА_4 . Посилаючись на неповноту з`ясування обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення заявлених вимог у повному обсязі.
В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що відносини між ОСОБА_1 та Таврійським національним університетом ім. В.І. Вернадського носили цивільно-правовий характер, а не трудовий, що підтверджується договором від 28.03.2017 року, відповідно до якого за завданням замовника виконавець з метою якісної підготовки здобувачів вищої освіти  надає послуги проведення лекційних, практичних та інших занять по курсу здійснення наукового керівництва в кількості 25 годин згідно навчального плану; здійснення організаційно-методичної роботи в межах вказаного курсу.
Позивач зазначає, що такий договір не є предметом спору і не стосується наведених у позові обставин. 
Звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що в матеріалах справи є копія наказу Академії муніципального управління № 229-к від 9 вересня 2016 року (т. 1, а.с. 145-147) про прийняття ОСОБА_1 на посаду професора кафедри публічного управління та адміністрування на умовах сумісництва з посадовим окладом 0,5 ставки по 30.06.2017 року, тобто за строковим трудовим договором до 30.06.2017 року.
Наказом № 160 від 26.09.2016 року «Про наукових консультантів та керівників дисертаційними дослідженнями докторантів та аспірантів», ОСОБА_1 зараховано до складу науково-педагогічних працівників Університету, як наукових керівників та наукових консультантів дисертаційними дослідженнями докторантів та аспірантів на 2016-2017 навчальний рік.
Наказом в.о. ректора Таврійським національним університетом ім. В.І. Вернадського № 16-ОД від 01.02.2017 року «Про наукових консультантів та керівників дисертаційними дослідженнями докторантів та аспірантів», ОСОБА_1 , зараховано до складу науково-педагогічних працівників Університету, як наукових керівників та наукових консультантів дисертаційними дослідженнями докторантів та аспірантів на 2016-2017 навчальний рік.
Зазначає, що копію наказу № 17 - к/з від 30.01.2017 року «Про звільнення за сумісництвом ОСОБА_1 » та повідомлення про звільнення їй було вручено о 17 годині 30 хвилин 30.06.2017 року в присутності поліції.
При цьому, відповідач проігнорував вимогу надати оригінал вказаного наказу для ознайомлення.
Апелянт посилається на безпідставність такого звільнення, з огляду на те, що вимога позивача надати оригінал наказу, яким призначено на місце позивача іншого працівника, відділом кадрів Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського також була проігнорована, що дає позивачу підстави вважати вказану інформацію неправдивою.
Таким чином, 30.06.2017 року позивач дізналася, що її було безпідставно звільнено з роботи ще 31.01.2017 року.
Апелянт зазначає, що суд першої інстанції помилково вважав, що у матеріалах справи відсутній наказ про зарахування ОСОБА_1 на посаду професора кафедри публічного управління та адміністрування за сумісництвом на 0,5 ставки, а також не взяв до уваги зміст Розпорядження Кабінету Міністрів України від 27.09.2016 року №694-р, відповідно до якого, Таврійський національний університет імені В.І. Вернадського є правонаступником майна, прав та обов`язків Академії муніципального управління.
У відзиві на апеляційну скаргу в.о. ректора Таврійського національного університету ім. В.І. Вернадського ОСОБА_3 зазначив, що позивачка вважає незаконним наказ про звільнення №17-к від 30.01.2017 року, виданий Академією муніципального управління. В той же час, Таврійський національний університет імені В.І. Вернадського ніколи не укладав з позивачкою строкового або безстрокового трудового договору, в порядку, передбаченому КЗпП України. Трудова книжка ОСОБА_1 в Університеті не велась, заробітна плата не нараховувалась, тому Університет не може бути відповідачем за даним позовом.
ОСОБА_1 здійснювала керівництво дисертаційним дослідженням одного аспіранта кафедри публічного управління та адміністрування на підставі договору №4 від 28.03.2017 року, укладеного між Таврійським національним університетом імені В.І. Вернадського та позивачкою відповідно до вимог ст. ст. 901-907 ЦК України. Згідно зведеної картки роботи консультантів та наукових керівників (які не перебувають в штаті університету) за дисертаційними дослідженнями, за лютий - березень 2017 року на виконання умов договору ОСОБА_1 було відпрацьовано 10 годин, які оплачені позивачці відповідно до п. 3.2 договору.
Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив характер правовідносин між позивачем та Університетом. Оскільки ОСОБА_1 не була переведена з Академії муніципального управління до Таврійського національного університету ім. В.І. Вернадського, трудових договорів між нею та Університетом ніколи не укладалось, вона не може бути поновлена на будь-якій посаді в Університеті.
25.01.2021 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов лист за підписом голови Комісії з реорганізації Академії муніципального управління - Казаріна В.П., зі змісту якого вбачається, що Академія муніципального управління не отримувала від Печерського районного суду м. Києва копії позовної заяви, ухвали про відкриття провадження у даній справі або про залучення Академії до участі у справі в якості відповідача, як і не отримувала від Київського апеляційного суду копії ухвали про відкриття апеляційного провадження та копії апеляційної скарги. Голова Комісії з реорганізації вважає, що Академію не було залучено у передбачений законом спосіб до участі у справі в якості відповідача.
По суті справи повідомив, що ОСОБА_1 працювала в Академії за сумісництвом на посаді професора кафедри публічного управління на 0,5 ставки за строковим трудовим договором з 13.09.2016 року. Наказом Голови Комісії з реорганізації Академії №17-к/з від 30.01.2017 року ОСОБА_1 звільнено з 31 січня 2017 року з вказаної посади. Оскільки ОСОБА_1 на час її звільнення не мала педагогічного навантаження та до Академії на роботу не приходила, 30.01.2017 року їй рекомендованим листом було направлено копію наказу про її звільнення та повідомлення про звільнення, які вона отримала особисто 06.02.2017 року. Таким чином, позивачем пропущений передбачений ст. 233 КЗпП України строк для звернення із позовом про поновлення на роботі.
Зазначає  також, що при призначенні ОСОБА_1 на посаду нею не було подано до Академії жодного документу, який підтверджує її право на отримання пільгової відпустки, як жінка, яка має дитину з інвалідністю.
В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 підтримали апеляційну скаргу, з підстав, викладених у ній, просили скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заявлені вимоги у повному обсязі.
Представник Таврійського національного університету ім. В.І. Вернадського - Цюкан С.В. проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Академія муніципального управління свого представника для участі в судовому засіданні не направила, про дату, час та місце розгляду справи відповідач був повідомлений шляхом направлення судової повістки на офіційну електронну адресу                   ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Третя особа - в.о. ректора Таврійського національного університету ім. В.І. Вернадського ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Частково задовольняючи заявлені позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до висновку про скасування наказу Голови комісії з реорганізації Академії муніципального управління від 30.01.2017 року за № 17-к/з, яким ОСОБА_1 звільнено з посади професора кафедри публічного управління та адміністрування за сумісництвом на 0,5 ставки, 31.01.2017 року, оскільки наказ про звільнення ОСОБА_1 не відповідає фактичним обставинам справи, характеру правовідносин, які існували між Позивачем та Відповідачем. При цьому, суд першої інстанції виходив із того, що наказ про зарахування ОСОБА_1 на посаду професора кафедри публічного управління та адміністрування за сумісництвом на 0,5 ставки відсутній, відсутні докази про існування такого наказу, що підтверджує той факт, що ОСОБА_1 вказану посаду не займала, тому і не могла бути з неї звільненою. 
Колегія суддів апеляційного суду із такими висновками не погоджується, виходячи з наступного.
З матеріалів справи, зокрема вбачається, що наказом в.о. ректора Академії муніципального управління Дація О. №229-к від 09 вересня 2016 року ОСОБА_1 прийнято на умовах сумісництва на посаду професора кафедри публічного управління та адміністрування на 0,5 ставки з посадовим окладом згідно штатного розпису на строк з 12 вересня 2016 року по 30 червня 2017 року.(том 1 а.с. 145-147)
Встановлено також, що Розпорядженням Кабінету Міністрів України №694-р від 27 вересня 2016 року погоджено пропозицію Міністерства освіти і науки щодо реорганізації Академії муніципального управління шляхом приєднання до Таврійського національного університету ім. В.І. Вернадського. Установлено, що Таврійський національний університет ім. В.І. Вернадського є правонаступником майна, прав та обов`язків Академії муніципального управління.(том 1 а.с. 76)
На виконання вказаного Наказу створено Комісію з реорганізації Академії муніципального управління.
З 01 лютого 2017 року Академія муніципального управління припинила надання освітніх послуг та діяльність Комісії з реорганізації спрямована на вчинення дій щодо припинення юридичної особи відповідно до розпорядження КМУ №694-р від 27 вересня 2016 року.
Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, наявних у відкритому доступі, на час розгляду апеляційної скарги процес припинення діяльності Академії муніципального управління не завершено, відомості про припинення юридичної особи до державного реєстру не внесені.
З матеріалів справи також вбачається, що наказом Голови комісії з реорганізації Казаріна В.П. №17-к/3 від 30 січня 2017 року звільнено ОСОБА_1 , професора кафедри публічного управління та адміністрування за сумісництвом на 0,5 ставки з займаної посади 31 січня 2017 року у зв`язку із прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником (ст. 43-1 КЗпП України)
30.01.2017 року разом із копією наказу про звільнення, Академією муніципального управління на адресу ОСОБА_1 було направлено також повідомлення про звільнення, які були отримані особисто позивачкою 06.02.2017 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, наявним в матеріалах справи. (том 1 а.с. 148-150)
Вирішуючи питання про обґрунтованість доводів апеляційної скарги, апеляційний суд виходить із наступного.
Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Відповідно до статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством.
Відповідно до пункту 9 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені іншими законами.
Згідно пункту 3 частини першої статті 43-1 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадку звільнення з суміщуваної роботи у зв`язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а також у зв`язку з обмеженнями на роботу за сумісництвом, передбаченими законодавством
Звільнення сумісників у зв`язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, провадиться відповідно до статті 7 КЗпП України, яка встановлює, що для деяких категорій працівників за певних умов можуть застосовуватися додаткові, крім передбачених у статтях 37 і 41 цього Кодексу, підстави для припинення трудового договору.
Як вбачається із матеріалів справи, 24.01.2017 року наказом в.о. ректора Таврійського національного університету ім. В.І. Вернадського №63к прийнято ОСОБА_5 на основну роботу з 01.02.2017 року на посаду професора (доцента) кафедри публічного управління та адміністрування навчально-наукового інституту управління, економіки та природокористування. (том 1 а.с. 136)
Наказом в.о. ректора Таврійського національного університету ім. В.І. Вернадського №99-к від 24.01.2017 року прийнято ОСОБА_6 на основну роботу на посаду професора (доцента) кафедри публічного управління та адміністрування навчально-наукового інституту управління, економіки та природокористування на 0,25 ставки(том 1 а.с. 137)
З огляду на вказані обставини, доводи позивачки про відсутність правових підстав для її звільнення із займаної за сумісництвом посади не знайшли свого підтвердження.
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції зазначених вище обставин справи не з`ясував, дійшов помилкового висновку щодо відсутності наказу про прийняття ОСОБА_1 на роботу Академією муніципального управління, у зв`язку з чим ухвалив рішення із недотриманням норм матеріального права, що є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення по суті спору.
Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Цей строк застосовується судом незалежно від наявності заяви відповідача про застосування такого строку.
Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
Строки, встановлені статтею 233 КЗпП України, можуть бути поновлені лише за наявності поважних причин. При цьому поважність причин означає, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали такі причини, які можна вважати поважними.
У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16 зроблено висновок, що встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк .
Крім того, Верховний Суду у постанові від 13 січня 2021 року у справі № 242/3602/19 (провадження № 61-4644св20) дійшов висновку, що місячний строк для звернення до суду за вирішенням спору про поновлення на роботі обчислюється не інакше як з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Початком перебігу місячного строку для звернення особи до суду з позовом про поновлення на роботі слід вважати день вручення наказу про звільнення або день видачі належно оформленої трудової книжки.
Встановлено, що позивачка отримала копію наказу про звільнення 06 лютого 2017 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, наявним в матеріалах справи. (том 1  а.с. 150)
Із даним позовом ОСОБА_1 звернулась до суду 29.07.2017 року. 
Таким чином, передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк на звернення з заявою про вирішення трудового спору позивачем пропущено.
Доказів, які б свідчили про поважність причин пропущення даного строку позивачем не надано.
Доводи позивача про те, що про звільнення з займаної посади їй стало відомо 30 червня 2017 року спростовуються даними про отримання нею особисто поштового відправлення 06.02.2017 року.
Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.
Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.
Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги і може вийти за їх межі.
Надаючи оцінку дослідженим по справі доказам, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про скасування наказу про звільнення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з підстав пропуску позивачем визначеного ч. 1 ст. 233 КЗпП України строку та не встановлення поважних причин для його пропуску.
Крім того, колегія суддів не вбачає передбачених законом підстав для задоволення вимог позивача щодо стягнення з відповідачів коштів за невикористану додаткову соціальну відпустку, з огляду на таке.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Відповідно до положень ст. 83 КЗпП України, ч. 1 ст. 24 Закону України "Про відпустки" у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам - жінкам, які мають дитину - інваліда.
Згідно зі ст. 19 Закону України "Про відпустки" жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину-інваліда, або яка усиновила дитину, матері інваліда з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або інваліда з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або інваліда з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).
Чинне законодавство не містить конкретного переліку документів, які слід пред`явити працюючій жінці, яка має дитину-інваліда. Проте, це має бути офіційно складений, оформлений та засвідчений у встановленому порядку документ, яким підтверджується, що жінка має дитину з інвалідністю.
Разом з тим, з Опису документів, які містяться в особовій справі ОСОБА_1 , доданого до відзиву на заяву про уточнення позовних вимог головою комісії по реорганізації Академії муніципального управління Казаріним В.П., документів, які би підтверджували наявність у позивачки права на додаткову соціальну відпустку, як матері дитини з інвалідністю, не вбачається. (том 1 а.с. 151)
В особовій картці працівника (Форма П-2), особовому (особистому) листі по обліку кадрів, автобіографії ОСОБА_1 власноруч зазначила, що вона одружена і має доньку 2009 року народження. Будь-яких відомостей, які б давали право ОСОБА_1 на додаткову соціальну відпустку, як матері дитини з інвалідністю, остання не зазначила. Із заявами про надання такої відпустки ОСОБА_1 до відділу кадрів Академії муніципального управління не зверталась.
Таким чином, доводи позивача щодо наявності підстав для стягнення з відповідача грошової компенсації за невикористану додаткову соціальну відпустку та, відповідно, вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, не знайшли свого підтвердження.
Щодо відносин із Таврійським національним університетом імені В.І. Вернадського, судом першої інстанції вірно встановлено, що відносини між ОСОБА_1 та Таврійським національним університетом ім. В.І. Вернадського носили цивільно-правовий характер, а не трудовий, про що свідчить укладений між Позивачем та Відповідачем договір від 28.03.2017 року, відповідно до якого за завданням Замовника Виконавець з метою якісної підготовки здобувачів вищої освіти надає послуги проведення лекційних, практичних та інших занять по курсу здійснення наукового керівництва в кількості 25 годин згідно навчального плану; здійснення організаційно-методичної роботи в межах вказаного курсу. (т. 1, а.с. 59).
З огляду на вказане, з урахуванням відсутності даних про припинення юридичної особи - Академії муніципального управління, Таврійський національний університет імені В.І. Вернадського не є належним відповідачем у даній справі.
Отже, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 376 ст.ст. 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2  - задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 березня 2020 року у даній справі скасувати.
Ухвалити по справі нове судове рішення, яким в задоволенні позову  ОСОБА_1 до Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського, Академії муніципального управління, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: в.о. Ректора Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського Казаріна Володимира Павловича про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення компенсації за невикористану додаткову соціальну відпустку - відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 11 травня 2021 року.
 
Суддя-доповідач                                                               Таргоній Д.О.
  
 Судді:                                                                        Голуб С.А.
                                                                                                                                                                                                               Ігнатченко Н.В.