УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
11 червня 2021 року
м. Київ
справа № 504/4336/16-ц
провадження № 61-4240ск21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,
відповідачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Русских Світлана Борисівна,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Гузь Григорій Васильович, на постанову Одеського апеляційного суду від 2 лютого 2021 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Русских Світлана Борисівна, про визнання недійсними договорів та скасування рішень про державну реєстрацію прав власності, 
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2017 року Публічне акціонерне товариство (далі - ПАТ) «Державний ощадний банк України» звернулося з позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Русских С. Б., про визнання недійсними договорів та скасування рішень про державну реєстрацію прав власності.
Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 6 листопада 2018 року у задоволенні позову відмовлено.
Постановою Одеського апеляційного суду від 2 лютого 2021 рокуапеляційну скаргу ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволено частково, рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 6 листопада 2018 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено частково.
Скасовано рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Русских С. Б. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 21 листопада 2015 року з індексними номерами 26355679 та 26354731 про визнання права власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку та житловий будинок.
Скасовано запис у Державному реєстрі речових прав № 26355679 про право власності ОСОБА_2 на предмет іпотеки - земельну ділянку із земель житлової та громадської забудови на АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва, обслуговування житлового будинку та господарських споруд, площею 0,100 га, кадастровий номер 5122786400:02:001:0173. 
Скасовано запис у Державному реєстрі речових прав № 26354731 про право власності ОСОБА_2 на предмет іпотеки - житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 , загальною площею 245,90 кв.м, житловою площею 134,60 кв.м.
У іншій частині позову відмовлено. 
Стягнено з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» 3 674,66 грн у відшкодування судового збору. 
Не погоджуючись із постановою Одеського апеляційного суду від 2 лютого 2021 року, ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Гузь Г. В., подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначене судове рішення і залишити в силі рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 6 листопада 2018 року.
Ухвалою Верховного Суду від 5 квітня 2021 року касаційну скаргу залишено без руху і надано заявнику десять днів з дня вручення цієї ухвали для усунення зазначених недоліків.
Вказані в ухвалі недоліки у встановлений судом строк усунено. 
Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
Підставою касаційного оскарження постанови Одеського апеляційного суду від 2  лютого 2021 року заявник вказує неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а, у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року у справі № 381/3165/17, у постановах Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 337/4051/17, від 12 серпня 2020 року у справі № 522/21850/15-ц, від 25 вересня 2018 року у справі № 2-4352/11, від 20 березня 2020 року у справі № 666/5362/15-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 204/198/16-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 645/4220/16-ц, у постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу і може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності постанови суду апеляційної інстанції. 
Ухвалюючи рішення і відмовляючи у задоволенні позову, Комінтернівський районний суд Одеської області виходив із того, що на час укладення спірних договорів 
купівлі-продажу майно під обтяженням чи забороною не перебувало, тому правові підстави для задоволення позову відсутні. 
З висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову суд апеляційної інстанції не погодився з огляду на те, що судом першої інстанції при розгляді справи допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушено норми процесуального права. 
Одеський апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, оскільки вважав, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису до Державного реєстру іпотек, тому рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Русских С. Б. про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку та житловий будинок є такими, що підлягають скасуванню.
Судом апеляційної інстанції за матеріалами справи установлено, що 3 серпня 2007 року ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит № 1434/0312, відповідно до умов якого позичальник отримав грошові кошти у розмірі 395 000 доларів США, що на час видачі кредиту за курсом Національного банку України (далі - НБУ) еквівалентно 1 994 750 грн. 
У забезпечення виконання зобов`язань за договором про іпотечний кредит ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 укладено договір поруки № 1434/0312 від 3 серпня 2007 року.
На підставі договору про іпотечний кредит зареєстровано: 
- обтяження № 5425736 (іпотека земельної ділянки) в Державному реєстрі іпотек, зареєстроване 3 серпня 2007 приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Марченко О. М.; 
- обтяження № 5425736 (іпотека житлового будинку) в Державному реєстрі іпотек, зареєстроване 3 серпня 2007 приватним нотаріусом Комінтернівської районного нотаріального округу Марченко О. М.;  
- обтяження № 5425461 (заборона на нерухоме майно - земельну ділянку) в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна, зареєстроване 3 серпня 2007 приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Марченко О. М.; 
- обтяження № 5425602 (заборона на нерухоме майно - житловий будинок) в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна, зареєстроване 3 серпня 2007 приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Марченко О. М. 
Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 26 травня 2011 року у справі № 2-170/2011 стягнено солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за договором про іпотечний кредит № 1434/0312 від 3 серпня 2007 року у розмірі 508 900,10 доларів США.
21 серпня 2015 року рішеннями приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Михайленко С. А. за індексними номерами: 
- 23853086 від 21 серпня 2015 року припинено іпотеку земельної ділянки в Державному реєстрі іпотек за реєстраційним номером 5425736 від 3 серпня 2007 року; 
- 23852167 від 21 серпня 2015 року припинено іпотеку житлового будинку в Державному реєстрі іпотек за реєстраційним номером 5425736 від 3 серпня 2007 року; 
- 23851100 від 21 серпня 2015 року припинено обтяження (заборона на нерухоме майно - земельну ділянку) за реєстраційним номером 5425461 від 3 серпня 2007 року; 
- 23849988 від 21 серпня 2015 року припинено обтяження (заборона на нерухоме майно -  житловий будинок) за реєстраційним номером 5425602 від 3 серпня 2007 року.
21 листопада 2015 року ОСОБА_2 придбав житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 загальною площею 245,90 кв.м, житловою площею 134,60 кв.м, та земельну ділянку із земель житлової та громадської забудови за цією ж адресою площею 0,100 га, кадастровий номер 5122786400:02:001:0173, про що 21 листопада 2015 року приватним нотаріусом Русских С. Б. у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснено відповідні записи.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 січня 2018 року у справі № 826/19968/16 позов ПАТ «Державний ощадний банк України» до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Михайленка С. А. про визнання протиправними та скасування рішень задоволено.
Визнано протиправним та скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Михайленка С. А. № 23853086 від 21 серпня 2015 року про припинення обтяження іпотекою № 5425736 від 3 серпня 2007 року нерухомого майна - житлового будинку на АДРЕСА_1 , відповідно до договору про іпотечний кредит № 1779, посвідченого приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Марченко О. М. 3 серпня 2007 року.
Визнано протиправним та скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Михайленка С. А. № 23852167 від 21 серпня 2015 року про припинення обтяження іпотекою № 5425736 від 3 серпня 2007 року нерухомого майна - земельної ділянки на АДРЕСА_1 , відповідно до договору про іпотечний кредит № 1779, посвідченого приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Марченко О. М. 3 серпня 2007 року.
Визнано протиправним та скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Михайленка С. А. № 23851100 від 21 серпня 2015 року про припинення обтяження № 5425461 від 3 серпня 2007 року нерухомого майна - житлового будинку на АДРЕСА_1 , відповідно до договору про іпотечний кредит № 1779, посвідченого приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Марченко О. М. 3 серпня 2007 року.
Визнано протиправним та скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Михайленка С. А. № 23849988 від 21 серпня 2015 року про припинення обтяження № 5425602 від 3 серпня 2007 року нерухомого майна - земельної ділянки на АДРЕСА_1 , відповідно до договору про іпотечний кредит № 1779, посвідченого приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Марченко О. М. 3 серпня 2007 року.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 січня 2018 року набрало законної сили.
Відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 152605671 від 15 січня 2019 року та № 153062520 від 18 січня 2019 року обтяження житлового будинку та земельної ділянки відновлені.
Державну реєстрацію обтяжень нерухомого майна на підставі договору про іпотечний кредит, посвідченого 3 серпня 2007 року приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Марченко О. М. та зареєстрованого в реєстрі за № 1779, здійснено 3 серпня 2007 року.
Вирішуючи спір, дослідивши та надавши оцінку поданим сторонами доказам, урахувавши норми права, з`ясувавши характер спірних правовідносин, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню, оскільки у разі відсутності чинного судового рішення, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису. Таким чином висновок Одеського апеляційного суду про те, що іпотека дійсна з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек, є правильним. 
Посилання заявника на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц, у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року у справі № 381/3165/17, у постановах Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 337/4051/17, від 12 серпня 2020 року у справі № 522/21850/15-ц, від 20 березня 2020 року у справі № 666/5362/15-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 204/198/16-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 645/4220/16-ц, у постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14 відхиляється касаційним судом, оскільки правовідносини у вказаних справах не є подібними до правовідносин у справі № 504/4336/16-ц.
Під судовими рішеннями у подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а, на яку посилається заявник, касаційний суд вирішував питання щодо визначення юрисдикції, в межах якої має розглядатись справа. 
Доводи заявника щодо неврахування апеляційним судом постанови Верховного Судувід 25 вересня 2018 року у справі № 2-4352/11 також відхиляються касаційним судом, оскільки у Єдиному державному реєстрі судових рішень за вказаними реквізитами постанова відсутня.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. 
Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення, касаційна скарга ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Гузь Г. В., на постанову Одеського апеляційного суду від 2 лютого 2021 рокує необґрунтованою, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Оскільки оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції є законною і обґрунтованою, ухваленою із правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для її скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Гузь Г. В., на постанову Одеського апеляційного суду від 2 лютого 2021 року суд відмовляє.
Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Гузь Григорій Васильович, на постанову Одеського апеляційного суду від 2 лютого 2021 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Русских Світлана Борисівна, про визнання недійсними договорів та скасування рішень про державну реєстрацію прав власності.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                            С. О. Карпенко 
В. М. Ігнатенко 
В. А. Стрільчук