Головуючий І інстанції: Волошин Д.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2021 р. 	Справа № 520/13337/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді Катунова В.В.,
Суддів: Ральченка І.М. ,  Бершова Г.Є. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.12.2020, майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022 по справі № 520/13337/2020
за позовом              ОСОБА_1  
до             Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області                    
про визнання протиправним та скасування рішення,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просив суд: визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №208 від 10.08.2020 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну та скасування посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 05.09.2005 року.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що вважає рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №208 від 11.08.2020 року про скасування громадянин В`єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 та його доньки ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 дозволу на імміграцію в Україну, скасування посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 05.09.2005 року протиправним та таким, що грубо порушує законодавства України, права, свободи та законні інтереси позивача та підлягає скасуванню, оскільки при прийнятті рішення про надання позивачу та донці дозволу на імміграцію в Україні та документування посвідкою на постійне місце проживання, посадові особи ВГІРФО ГУМВС України в Київський області, проводили перевірку законності залишення на постійне проживання на території України позивача, та керуючись Законом України "Про імміграцію" ними надана оцінка підстав залишення позивача та доньки на постійне проживання в Україні. Підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію позивачу та доньки, визначених у ст. 10 Закону України "Про імміграцію" не було виявлено у зв`язку з чим, позивачу, громадянину В`єтнаму ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та його доньки ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 05.09.2005 року надано дозвіл на імміграцію на підставі Закону України «Про імміграцію» та документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 05.09.2005 року терміном дії безстроково. Зазначено, що відповідачем не вказано, яким законом України передбачена можливість скасування рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні іноземцю, який отримав посвідку у встановленому законом порядку, за відсутністю зловживань з його боку. 
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 04.12.2020 адміністративний позов задоволено. 
Визнано протиправним та скасовано рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №208 від 10.08.2020 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну та скасування посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 05.09.2005 року.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (вул. Березняківська, буд. 4-а, м. Київ, 02152, код 42552598) суму сплаченого судового збору у розмірі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень 80 копійок) та витрати на правничу допомогу у розмірі 6100,00 грн. (шість тисяч сто гривень 00 копійок).
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, згідно з якою апелянт просить суд скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на  неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи,  недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Зокрема, апелянт посилається на те, що рішення  Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №208 від 10.08.2020 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну та скасування посвідки на постійне провадження  в Україні серії НОМЕР_1 від 05.09.2005 року є законним та обґрунтованим, оскільки жодного документа, який би підтверджував наявність у іноземця підстав для отримання дозволу на імміграцію згідно з підстав, визначених законодавством, подано не було. Зазначено, що у справі має місце висновок про розгляд клопотання гр. СРВ ОСОБА_1 щодо отримання дозволу на імміграцію на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону (дитина до висновку не вносилася, будь-які перевірки відповідно до п.п. 12, 14 Порядку провадження відносно дитини не здійснювалися), який не підписаний начальником відділу ГІРФО ГУ МВС України в Київській області Гаврилюком В.Д. На підставі вказаного висновку, 05.09.2005, позивачу разом з неповнолітньою дочкою ОСОБА_2 надано дозвіл на імміграцію № 17-2240. Відповідно до вказаного рішення позивач отримав посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 05.09.2005.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.
Відповідно до протокольної ухвали від 20.04.2021 у зв`язку з неприбуттям жодного з учасників справи у судове засідання колегія суддів ухвалила апеляційний розгляд справи продовжити в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Згідно ч. 4 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що відділом ВГІРО ГУ МВС України в Київський області громадянин В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та його донці ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 05.09.2005 року надано дозвіл на імміграцію на підставі Закону України «Про імміграцію» та документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 05.09.2005 року терміном дії безстроково.
Підставою надання дозволу на імміграцію слугувало те, що заявник має доньку ОСОБА_2 , яка народилась у червні місяці 2000 року у м. Харкові. Донька заявника згідно п.3 ч.3 ст.4 Закону України «Про імміграцію» має право на отримання дозволу на імміграцію як особа, що має право на набуття громадянства України за територіальним походженням. Відповідно, його батьки можуть отримати дозвіл на імміграцію згідно п.6 ч.2 ст. 4 Закону, як батьки іммігранта. Зазначено, що у відношенні громадянин В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 здійснено перевірки відповідно до ПКМУ України від 26.12.2002 №1983, матеріалів, що заперечують у задоволенні клопотання під час перевірки не надходило.
11.03.2020 року ГУ ДМС України в Харківський області громадянин В`єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 документовано посвідкою на постійне проживання в Україні НОМЕР_3 - терміном дії до 10.03.2030 року.
03.04.2012 року Департаментом реєстрації Харківської міської ради зареєстровано місце проживання громадянин В`єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою АДРЕСА_2 .
Судом встановлено, що 24.02.2020 р. до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області надійшов запит від ГУ ДМС в Харківській області щодо перевірки законності надання дозволу на імміграцію громадянину В`єтнаму ОСОБА_1 який звернувся із заявою про обмін посвідки на постійне проживання у зв`язку із непридатністю до подальшого використання.
Згідно з висновку Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 10.08.2020 щодо перевірки законності надання дозволу на імміграцію громадянину В`єтнаму ОСОБА_1 встановлено, що жодного документа, який би підтверджував наявність у іноземця підстав для отримання дозволу на імміграцію згідно з підстав, визначених законодавством, подано не було. Зазначено, що у справі має місце висновок про розгляд клопотання гр. СРВ ОСОБА_1 щодо отримання дозволу на імміграцію на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «про імміграцію» (дитина до висновку не вносилася, будь-які перевірки відповідно до п.п. 12, 14 Порядку провадження відносно дитини не здійснювалися), який не підписаний начальником відділу ГІРФО ГУ МВС України в Київській області Гаврилюком В.Д. На підставі вказаного висновку, 05.09.2005, позивачу разом з неповнолітньою дочкою ОСОБА_2 надано дозвіл на імміграцію № 17-2240. Відповідно до вказаного рішення позивач отримав посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 05.09.2005.
Крім того пунктом 9 частини сьомої статті 9 Закону України «Про імміграцію» (у редакції, яка діяла на час подачі іноземцем документів) було визначено, що для: осіб, зазначених у пункті 3 частини третьої статті 4 цього Закону, - документи, які підтверджують, що вони або хоча б один з їх батьків, дід чи баба, повнорідні брат чи сестра народилися або постійно проживали до 16 липня 1990 року на території, яка стала територією України відповідно до статті 5 Закону України «Про правонаступництво України», а також на інших територіях, що входили до складу Українське» Народиш Республіки, Західно-Української Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР). Виходячи з вказаної норми, жодних підстав у неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на отримання дозволу на імміграцію за територіальним походженням не було.
На підставі вказаних обставини, відповідачем зроблено висновок про необхідність скасування рішення ВГІРФО ГУМВС України в Київській області від 05.09.2005 про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину СРВ ОСОБА_1 разом з дочкою ОСОБА_2 та скасування, визнання недійсною, виданої на підставі цього дозволу посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 05.09.2005.
У зв`язку з чим, Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області прийнято рішення №208 від 10.08.2020 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну та скасування посвідки на постійне провадження  в Україні серії НОМЕР_1 від 05.09.2005 року на підставі пункту 1 та 6 ч.1   ст.12 Закону України   "Про імміграцію" (а.с.28).
Не погодившись із рішенням Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №208 від 10.08.2020 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну та скасування посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 05.09.2005 року, позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.
Згідно з частиною першою статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України.
Відповідно до вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до пункту 17 частини першої статті 1 Закону України від 22.09.2011 року №3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон № 3773-VI), посвідка на постійне проживання - це документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 5 Закону № 3773-VI, в редакції, що була чинною на момент первинної видачі позивачу посвідки на постійне проживання, іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах першій та шістнадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на постійне проживання. Підставою для видачі посвідки на постійне проживання іноземцям та особам без громадянства, зазначеним у частині шістнадцятій статті 4 цього Закону, є відповідний указ Президента України про припинення громадянства України та заяви таких осіб.
Статтею 3 зазначеного Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.
Іноземці та особи без громадянства, які іммігрували на постійне проживання або прибули для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання.
Згідно зі статтею 16 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які до прийняття рішення про припинення громадянства України постійно проживали на території України і після прийняття рішення про припинення громадянства України залишилися постійно проживати на її території, вважаються такими, які постійно проживають в Україні.
Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства врегульовано Законом України від 07.06.2001 № 2491-III «Про імміграцію» (далі - Закон № 2491-III).
Відповідно до частини 1 абзаців першого і четвертого статті 1 Закону № 2491-ІІІ, імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.
Дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.
Згідно положень   ст. 12 Закону України “Про імміграцію”, дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.
З правового аналізу вищезазначених норм права випливає, що законодавцем встановлений вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну зі змісту якого вбачається, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта.
Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у постановах від 27.09.2019 №815/3420/17 та №820/285/17, від 13.11.2019 у справі №815/3651/17 та від 22.01.2020 у справі №802/1432/17-а. 
Колегією суддів встановлено, що рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №208 від 10.08.2020 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну та скасування посвідки на постійне провадження  в Україні серії НОМЕР_1 від 05.09.2005 року вмотивовано п.1 та 6 ч. 1   ст. 12 Закону України "Про імміграцію", за яким дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність та інших випадках та в інших випадках, передбачених законами України.
Разом з тим, така підстава для скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні як, жодних підстав у неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на отримання дозволу на імміграцію за територіальним походженням не було, у зв`язку з чим жодного документа, який би підтверджував наявність у іноземця підстав для отримання дозволу на імміграцію згідно з підстав, визначених законодавством, подано не було, чинним законодавством не передбачена, а відповідачем в обґрунтування своєї правової позиції по справі таких норм права не наведено.
Таким чином, суд зазначає, що посилання відповідача на те, що у неповнолітньої доньки позивача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на отримання дозволу на імміграцію за територіальним походженням не було, у зв`язку з чим жодного документа, який би підтверджував наявність у іноземця підстав для отримання дозволу на імміграцію згідно з підстав, визначених законодавством, подано не було, не є законними підставами для скасування дозволу на імміграцію позивачу та вилучення безстрокової посвідки на постійне проживання в Україні з метою її знищення в розумінні положень статті 12 Закону України “Про імміграцію”.
Також, відповідачем не надано суду доказів існування інших підстав для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію, які передбачені статтею 12 Закону України "Про імміграцію". 
На підставі викладеного, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №208 від 11.08.2020 року про скасування громадянин В`єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 та його доньки ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 дозволу на імміграцію в Україну, скасування посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 05.09.2005 року є законним та обгрунтованим.
Крім того колегія суддів зазначає, що Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, в оскаржуваному рішенні жодних з вищезазначених в ст. 12 Закону України “Про імміграцію” підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну не зазначило та, водночас, не надало суду доказів існування інших підстав для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію, які передбачені   ст. 12 Закону України “Про імміграцію”, а саме: відповідачем не надано суду вироку суду, яким іммігранта засуджено до позбавлення волі; будь-яких доказів того, що дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; доказів того, що скасування дозволу на імміграцію є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; відповідачем, також, не надано суду жодного доказу, який би підтверджував порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.
При цьому, відповідачем не надано до суду доказів того, що подані позивачем документи разом з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну були не достовірними, підробленими та не чинними.
Також, суд зазначає, при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем не зазначено, яким нормами чинного законодавства України передбачена можливість скасування дозволу на імміграцію іноземцю, який отримав цей дозвіл у встановленому законом порядку, за відсутності зловживань з його боку.
Вказана правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України К/800/42355/14 від 13.11.2014 року по справі № 823/687/146.
При цьому, станом на момент прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію, уповноважений державний орган, перевіряв надані позивачем документи та будь-яких порушень законодавства не встановив, у тому числі, не було встановлено і подання недостовірних даних, у зв`язку із чим позивача було документовано посвідкою на постійне проживання.
Відповідно до пунктів 21-24 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1983 від 26.12.2002 року (надалі за текстом - Порядок №1983), дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.
Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.
Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених   статтею 12   Закону України “Про імміграцію”, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.
У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених   статтею 12   Закону України “Про імміграцію”, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.
ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.
Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.
Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13   Закону України "Про імміграцію". Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.
З аналізу положень Порядку випливає, що процедура розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію є досить складною та серед іншого, має часові рамки (подання ініціатора скасування дозволу на імміграцію розглядається у місячний строк), передбачає також надсилання запитів для отримання додаткової інформації ініціатору подання, іншим органів виконавчої влади, відповідним юридичним і фізичним особам, а також запрошення для надання пояснень самих іммігрантів, стосовно яких розглядається таке питання.
Колегія суддів зазначає, що при винесенні оскаржуваного рішення відповідачем не було дотримано обов`язку щодо запрошення для надання пояснень самого позивача стосовно якого і розглядалося відповідне питання скасування дозволу на імміграцію.
Окрім того, при розгляді питання щодо підстав прийняття рішення про скасування посвідки на постійне проживання в Україні суд вважає за необхідне зазначити, що перебування іноземця чи особи без громадянства на території України на законних підставах є визначальним для визначення його правового статусу.
Так, відповідно ст.26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.
Згідно законодавства України надання іноземному громадянину дозволу на імміграцію в Україні і отримання їм посвідки на постійне проживання в Україні є підтвердженням знаходження його на території країни на законних підставах.
Отже рішення відповідача позбавляє позивача права на постійне проживання в Україні, оскільки фактично змушує його виїхати з України і тим самим порушує права та законні інтереси позивача, як іноземця.
На підставі викладеного, враховуючи відсутність законних підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україні, колегія суддів дійшла висновку, що спірне рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №208 від 10.08.2020 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну та скасування посвідки на постійне провадження  в Україні серії НОМЕР_1 від 05.09.2005 року є протиправним, та таким, що прийнято не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.
За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Отже, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
Щодо розподілу судових витрат, понесених позивачем під час розгляду справи в суді першої інстанції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу в розмірі 6100,00 грн., з огляду на наступне.
Представником позивача заявлено клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в даній справі в сумі 6100,00 грн.
Суд зазначає, що згідно з ст.132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:1) на професійну правничу допомогу;2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Відповідно до ч.1, 4   ст.134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до ч.2-5   ст. 134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частиною 3   статті 4 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 року № 5076-VI   (далі по тексту -   Закон № 5076) встановлено, що адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).
Згідно з п.п. 1, 2, 6 ч.1 та ч.2   ст. 19 Закону № 5076   до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.
При цьому, за визначенням п.6   ст.1 Закону № 5076   інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення; представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п.9   ст.1 Закону № 5076).
На підтвердження витрат з оплати правничої допомоги, наданої протягом розгляду справи, позивачем надано до матеріалів справи: копію договору про надання правової допомоги №Д-41/20 від 23.09.2020 із адвокатом ОСОБА_4 , додаткової угоди № 2 від до договору про надання правової допомоги №Д-41/20 від 23.09.2020, копію акту виконаних робіт №1 від 07.11.2020 р. до договору про надання правової допомоги №Д-41/20 від 23.09.2020, копії квитанцій ПАТ КБ «ПриватБанк» про сплату коштів в якості оплати послуг адвоката за договором №Д-41/20 від 07.11.2020 в загальній сумі 6100,00 грн. та копію банківської виписки за період з 01.11.2020 по 08.11.2020.
Згідно з актом виконаних робіт №1 від 07.11.2020, адвокатом відповідно до умов договору про надання правової допомоги №Д-41/20 від 23.09.2020, надано усну юридичну консультацію 23.09.2020 із обговорення способу правового захисту (40 хв.) – 600,00 грн., складено позовну заяву 27.07.2020 (3,5 год.) - 3000,00 грн., ускладнено та подано відповідь на відзив відповідача 07.11.2020 (3 години)  - 2500,00 грн., всього – 6100,00 грн. 
Копіями квитанцій ПАТ КБ «ПриватБанк» від 07.11.2020 р. підтверджено внесення коштів позивачем в рахунок оплати послуг адвоката ОСОБА_4 за договором №Д-41/20 від 23.09.2020 в розмірі 6100,00 грн. та фактичне зарахування цих коштів на рахунок адвоката.
У відповідності до ч.1   ст.139 КАС України   при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього   Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають      розподілу між сторонами, суд враховує складність справи та надані адвокатом послуги, а тому суд дійшов висновку що заява позивача про стягнення судових витрат пов`язаних з правничою допомогою, підлягає задоволенню, оскільки спір виник внаслідок протиправних дій відповідача.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.12.2020 року по справі №520/13337/2020 прийнято з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для його скасування не виявлено
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.      
Стосовно вирішення питання відшкодування судових витрат на користь позивача понесених під час розгляду справи Другим апеляційним адміністративним судом, колегія суддів зазначає наступне.
Представником позивача заявлено клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в даній справі в сумі 2500,00 грн.
На підтвердження понесених витрат у справі до суду апеляційної інстанції надано договір про надання правової допомоги № Д-41/20 від 23.09.2020, додаткову угоду № 2 від 17.05.2020, довідку про відкриття рахунку, акт виконаних робіт № 2 від 23.09.2020, квитанцію від 12.04.2020, що підтверджує оплату грошової суми у розмірі 2500,00 грн. та виписку по рахунку ОСОБА_4 .
Долученими до матеріалів справи вказаними вище документами підтверджується понесений позивачем розмір витрат на правничу допомогу під час апеляційного розгляду справи, з урахуванням чого, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2500,00 грн.
Колегія суддів зазначає, що в межах цієї справи позивачем до суду апеляційної інстанції надано належні та достатні докази на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу. Зауважень до документального підтвердження понесених витрат позивачем, з боку відповідача не висловлено та спростування обсягу наданих послуг (виконаних робіт) представником позивача, відповідачем не доведено.
Що стосується посилання апелянта в запереченні на заяву про відшкодування судових витрат, понесених позивачем в суді апеляційної інстанції, зокрема на незначну складність справи та на неспівмірність понесених витрат із обсягом наданих послуг, колегія суддів зазначає, що ця обставина не може бути безумовною підставою для відмови у стягненні витрат на правову допомогу, оскільки навіть у справах незначної складності та у справах, де розмір накладених санкцій є невеликим, особа не може бути обмежена у можливості звернутися за правовою допомогою, а у подальшому до суду для захисту своїх порушених прав. З цих же підстав необґрунтованими є і посилання відповідача на те, що у цій категорії справ існує велика кількість судової практики, що не потребувало такої кількості витраченого часу на складання позовної заяви та відзиву на апеляційну скаргу, оскільки ці твердження апелянта жодними доказами необґрунтовані і є лише припущеннями відповідача.
В межах спірних правовідносин колегія суддів також зазначає, що як вже неодноразово зазначено у постановах Верховного Суду, метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої прийняте рішення понесених збитків, але і у певному сенсі має спонукати суб`єкта владних повноважень утримуватися від подачі безпідставних заяв, скарг та своєчасно вчиняти дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин.
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про задоволення заяви представника позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених під час розгляду справи Другим апеляційним адміністративним судом в даній справі в сумі 2500,00 грн.

Керуючись ст. ст. 243, 250,  311, 315,  316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.12.2020 по справі № 520/13337/2020  залишити без змін.  
Заяву представника позивача, ОСОБА_4 , про розподіл судових витрат - задовольнити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (вул. Березняківська, буд. 4-а, м. Київ, 02152, код 42552598) витрати на правничу допомогу у розмірі 2500,00 грн. (дві тисячі п`ятсот  гривень 00 копійок). 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. 

Суддя-доповідач 		В.В. Катунов 	
Судді	   	І.М. Ральченко    Г.Є. Бершов