Постанова
Іменем України                            
 
25 травня 2021 року
м. Київ
 
справа № 359/2597/18
 
провадження № 61-17486св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., 
Черняк Ю. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 - законний представник недієздатної ОСОБА_2 ,
відповідачі:  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Смілянського міського нотаріального округу Таран Галина Володимирівна,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення  Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 березня 
2020 року у складі судді Муранової-Лесів І. В. та постанову Київського апеляційного суду від 22 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: 
Шкоріної О. І., Мазурик О. Ф., Поливач Л. Д., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
Короткий зміст позовної 
У квітні 2018 року ОСОБА_1 , як опікун ОСОБА_2 , звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Смілянського міського нотаріального округу Таран Г. В.про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, витребування квартири 
з чужого незаконного володіння, скасування рішення про державну реєстрацію.
Позовна заява мотивована тим, що 24 червня 2010 року ОСОБА_2 , не усвідомлюючи значення своїх дій та не маючи можливості керувати ними, уклала з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .
Зазначав, що рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 14 грудня 2010 року (справа № 2о-112-10) ОСОБА_2 визнано недієздатною.
Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області 
від 03 червня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_3 
до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні ним права власності на квартиру та зустрічним позовом ОСОБА_1 як опікуна ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, у порядку вжиття заходів забезпечення зустрічного позову накладено арешт на квартиру, що знаходиться за адресою: 
АДРЕСА_2 .
Вказував, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 31 січня 2018 року, яке набрало законної сили 13 березня 
2018 року (справа № 359/818/14-ц), визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , укладений 24 червня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Дудкою О. С., зареєстрований у реєстрі за № 2169. Скасовано заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , вжиті ухвалою Бориспільського міськрайонного суду 
від 03 червня 2011 року.
Не дивлячись на те, що ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 червня 2011 року накладено арешт на спірну квартиру, ОСОБА_3 відчужив вказану квартиру ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 18 жовтня 2016 року.
Ураховуючи зазначене,  ОСОБА_1 як опікун ОСОБА_2 просив суд: 
- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться 
за адресою: 
АДРЕСА_2 , укладений 18 жовтня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу Черкаської області Таран Г. В., зареєстрований у реєстрі за № 1640;
- витребувати з незаконного володіння ОСОБА_4 квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ;
- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 31964279 від 20 жовтня 2016 року, винесеного приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу Черкаської області Таран Г. В., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1060596232105, об`єкт нерухомого майна: квартира, об`єкт житлової нерухомості, адреса: 
АДРЕСА_2 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області 
від 11 березня 2020 року позов ОСОБА_1 як опікуна 
ОСОБА_2 задоволено частково. 
Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . 
Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 31964279 від 20 жовтня 2016 року, винесеного приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу Черкаської області Таран Г. В., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1060596232105, об`єкт нерухомого майна: квартира, об`єкт нерухомості, адреса: 
АДРЕСА_2 .
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірна квартира вибула від власника ОСОБА_2 не з її волі, що встановлено рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 31 січня 
2018 року, а тому така квартира відповідно до положень статті 388 ЦК України підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння відповідача ОСОБА_4 . 
З урахуванням обставин, встановлених зазначеним рішенням суду, а також враховуючи вимоги статті 388 ЦК України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири не підлягають задоволенню.
Суд вважав, що строк позовної давності, про застосування якого заявлено представником відповідача ОСОБА_4 , позивачем не пропущений, оскільки про порушення свого права позивач міг дізнатися з моменту державної реєстрації договору купівлі-продажу, тобто 20 жовтня 2016 року, до суду позивач звернувся 04 квітня 2018 року, тобто в межах визначеного законом строку позовної давності.
Наявність рішення суду про задоволення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації, тому суд задовольнив позовні вимоги в цій частині. 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
Постановою Київського апеляційного суду від 22 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 , подану адвокатом Біловчуком Д. І., залишено без задоволення.
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області 
від 11 березня 2020 року залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції, встановивши, що квартира 
АДРЕСА_1 , вибула з володіння власника ОСОБА_2 поза її волею, тому договір, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , визнаний судом недійсним, проте ОСОБА_3 , до ухвалення рішення про визнання договору недійсним, відчужив спірну квартиру ОСОБА_4 , дійшов обґрунтованого 
висновку про наявність підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України, для витребування спірної квартири від 
ОСОБА_4 у власність ОСОБА_2 .
Апеляційним судом зазначено, що незастосування позивачем реституції як способу захисту цивільного права при вирішенні спору про визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного 24 червня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , не дає підстав вважати, що у діях ОСОБА_2 була наявна воля на передачу ОСОБА_3 спірної квартири у власність ОСОБА_4 .
Також апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції про те, що позивач не пропустив строк позовної давності, оскільки про порушення свого права позивач міг дізнатися з моменту державної реєстрації договору купівлі-продажу, тобто 20 жовтня 2016 року, до суду позивач звернувся 
04 квітня 2018 року, тобто в межах визначеного законом строку позовної давності.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2020 року до Верховного Суду, 
 ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні скарги відмовити.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 11 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі. 
У січні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій належним чином не встановили фактичних обставин справи та не врахували того, що він є належним набувачем, оскільки набув право власності на спірну квартиру в установленому законом порядку, на момент придбання ним квартири будь-яких заборон на відчуження майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не було.
Вважає, що право власності ОСОБА_2 на спірну квартиру порушено 
з моменту вибуття такої у володіння ОСОБА_3 , тому початок перебігу позовної давності для позову пов`язаний з моментом, коли сторона позивача довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила, а саме про факт вибуття квартири з власності ОСОБА_2 у володіння іншої особи. Опікун, отримавши позов про усунення перешкод у користуванні майном (спірною квартирою), повинен був дізнатися про порушення права власності своєї підопічної і тому саме 
з цього часу починається перебіг позовної давності про витребування майна з чужого незаконного володіння.
Вказує, що під час розгляду справи судом першої інстанції позивач не надав доказів, що він не був обізнаний і не міг бути обізнаним у березні 2011 року про своє порушене право. Навпаки, ОСОБА_1 (як опікун) був обізнаним, про що свідчить його клопотання про накладення арешту на квартиру та задоволення цього клопотання судом.
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17 та 
у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 19 листопада 2019 року 
у справі № 911/3677/17 (провадження № 12-119гс19), від 26 листопада 
2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19).
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
У січні 2021 року ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому касаційну скаргу просить залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Посилається на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 674/31/15-ц.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_2 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 .
24 червня 2010 року ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу квартири 
АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Дудкою О. С., зареєстрований в реєстрі за № 2169.
Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області 
від 14 грудня 2010 року (справа № 2о-112-10) заяву ОСОБА_1 , зацікавлена особа - Виконавчий комітет Прохорівської сільської ради Канівського району Черкаської області, про визнання ОСОБА_2 недієздатною задоволено. 
Визнано ОСОБА_2 недієздатною.
Призначено ОСОБА_1 опікуном ОСОБА_2 (а.с. 29-30, т. 1)
Згідно з довідкою медико-соціальною експертної комісії до акта огляду медико-соціальної експертної комісії серії АВ № 0211407 від 09 червня 
2015 року, ОСОБА_2 з 08 червня 2015 року є інвалідом другої групи загального захворювання довічно.
18 жовтня 2016 року між представником ОСОБА_3 - ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладений договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу Таран Г. В. та зареєстрований у реєстрі за № 1640.
У пункті 1 договору купівлі-продажу квартири від 18 жовтня 2016 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , сторони зазначили, 
що вказана квартира належить продавцю ОСОБА_3 на підставі дубліката договору купівлі-продажу від 24 червня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Дудкою О. С., 24 червня 2010 року, зареєстрованого 
у реєстрі за № 2169.
Відповідно до пункту 6 цього договору купівлі-продажу квартири повірений продавця свідчить, що квартира, яка є предметом цього договору, до цього часу нікому іншому не продана, не подарована, іншим способом не відчужена, під забороною (арештом), а також заставою, в тому числі податковою, не перебуває, судового спору щодо неї і прав у третіх осіб як 
в межах, так і за межами України, немає.
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області 
від 31 січня 2018 року (справа № 359/818/14-ц) позовні вимоги 
ОСОБА_1 задоволено.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться 
за адресою: АДРЕСА_2 , укладений 24 червня 2010 року між ОСОБА_3 та 
ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Дудкою О. С., зареєстрований у реєстрі 
за № 2169.
Скасовано заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту 
на нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою: 
АДРЕСА_2 , вжиті ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області 
від 03 червня 2011 року.
Постановою Київського апеляційного суду від 24 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення. Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 31 січня 
2018 року залишено без змін.
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 116943215 від 14 березня 2018 року, приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу Черкаської області Таран Г. В. зареєстровано право власності за ОСОБА_4 на нерухоме майно, реєстраційний номер: 1060596232105, - квартира АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 18 жовтня 2016 року, зареєстрованого у реєстрі за № 1640, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
 
2.     Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга  ОСОБА_4 задоволенню не підлягає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.
Згідно з приписами частини першої статті 321 ЦК України право власності 
є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).
Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного 
з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року у справі
№ 6-2407цс15).
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно 
за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно 
у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Таким чином, право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя стаття 388 ЦК України).
Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного 
у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке надалі було відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна 
з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, встановивши, що квартира 
АДРЕСА_1 , вибула з володіння власника ОСОБА_2 поза її волею, договір, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , визнаний судом недійсним, але ОСОБА_3 , до ухвалення рішення про визнання договору недійсним, відчужив спірну квартиру ОСОБА_4 , дійшов правильного висновку про наявність підстав, передбачених пунктом 3 частини першої 
статті 388 ЦК України, для витребування спірної квартири від 
ОСОБА_4 у власність ОСОБА_2 та обґрунтовано відмови 
у задоволенні позовних вимог про визнання спірного договору-купівлі продажу вказаної квартири недійсним. 
Також правильним є висновок судів попередніх інстанцій про те, що наявність рішення суду про задоволення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки 
(стаття 257 ЦК України).
При цьому відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або могла довідатись про це порушення) чинники.
Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав 
про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся 
за його захистом до суду, недостатньо (відповідний висновок викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 18 лютого 2020 року у справах 
№ 908/296/15-г та № 916/1837/18).
Разом з тим, згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови 
в позові.
Судом встановлено, що 11 березня 2020 року представник 
ОСОБА_4 - ОСОБА_6 заявив клопотання про застосування позовної давності (а.с. 250, т. 1)
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, встановивши, що про наявність укладеного 18 жовтня 2016 року договору купівлі-продажу квартири  
АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_3 
і ОСОБА_4 , позивач дізнався 14 березня 2018 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач, звертаючись 04 квітня 2018 року з цим позовом,
не пропустив позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем у справі.
Апеляційний суд правильно не погодився із з доводами представника відповідача ОСОБА_4 - адвоката Біловчука Д. І. про те, що позивач не звертався з позовом про витребування спірної квартири від 
ОСОБА_3 , тому строк позовної давності слід відраховувати починаючи 
з дати укладення визнаного недійсним договору купівлі-продажу квартири від 24 червня 2010 року, оскільки підстави для витребування квартири від ОСОБА_4 виникли значно пізніше, а саме у зв`язку з укладенням відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договору-купівлі продажу спірної квартири від 18 жовтня 2016 року в період дії чинної ухвали суду про накладення арешту на цю квартиру.
Посилання у касаційній скарзі на те, що судами попередніх інстанцій не враховано висновку у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17 та 
у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 19 листопада 2019 року 
у справі № 911/3677/17 (провадження № 12-119гс19), від 26 листопада 
2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19), 
не заслуговують на увагу, оскільки у справах встановлені різні фактичні обставини.
Інші доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанції не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, а направлені виключно на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області 
від 11 березня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду 
від 22 жовтня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                               І. А. Воробйова

                                                                                                            Б. І. Гулько

                                                                                                            Ю. В. Черняк