КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД  

Апеляційне провадження                                       
№ 22-ц/824/9086/2021                                                                                         
 
                                                 П О С Т А Н О В А
 
                                        І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И

11 червня 2021 року                                                           місто Київ 
                                                                                      справа №361/3577/21
 
  Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.
                                   суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.
                  
  розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 28 квітня 2021 року про передачу справи за підсудністю, постановлену під головуванням судді Василишина В.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Перша київська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним,-
 
                     В С Т А Н О В И В:
 
У квітні 2021року позивач  ОСОБА_1  звернувся до Броварського міськрайонного суду Київської області з позовом до відповідача, в якому просив: 
Визнати недійсним заповіт від імені померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 28 квітня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним передано за підсудністю на розгляд до Голосіївського районного суду міста Києва.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подалаапеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення судом норм процесуального права, просила скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтування вимог посилалася на те, що суд першої інстанції помилково трактує зазначений позивачем предмет позову, оскільки таким є саме оскарження заповіту як правочину, а не правовідносини стосовно нерухомого майна та проігнорував зазначену у позові інформацію про те, що право власності на спадкове майно відповідачем не набуто.
Вказувала, що предметом спору є односторонній правочин заповіт і об`єкт  перевірки судом є саме заповіт та волевиявлення заповідача на його складення, а не конкретний об`єкт нерухомості. 
Зазначала, що суд першої інстанції мав звернути увагу на немайновий характер позовної заяви, а не передавати її до іншого суду.
Вважає, що оскільки предметом позовних вимог є не спір щодо конкретного нерухомого майна, а заповіт, то позивач правильно визначив підсудність позовної заяви Броварському міськрайонному суду Київської області.
Відзиву на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надійшло.
Відповідно до ч.2 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, в тому числі про повернення заяви позивачеві (заявникові),  розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Тому, розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Передаючи дану справу на розгляд до Голосіївського районного суду міста Києва, суд першої інстанції виходив з того, що фактично спірні правовідносини, які виникли між сторонами стосуються нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , а тому на дану категорію справ поширюється дія правила про виключну підсудність за місцем знаходження майна.
При цьому, суд першої інстанції зазначав, що відсутні підстави для застосування до даної справи правил підсудності за місцем проживання відповідача, визначених статтею 27 ЦПК України.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, інститут підсудності безпосередньо пов'язаний із забезпеченням права на справедливий судовий розгляд, закріпленого у п.1 ст.6 Конвенції, оскільки за його допомогою визначається «належний суд», тобто суд, уповноважений розглядати конкретну справу.
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що суд буде вважатися встановленим законом лише за умови, що він утворений безпосередньо на підставі закону, діє в межах своєї предметної, функціональної та територіальної юрисдикції й у законному складі суду.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Статтями 27, 28, 30 ЦПК України врегульовано питання загальної територіальної підсудності за місцем проживання (місцезнаходженням) відповідача, підсудності справ за вибором позивача та виключної підсудності.
За загальним правилом територіальної підсудності, яке закріплене в ч.ч.1,2 ст.27 ЦПК України передбачено, що позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. 
Позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Виняток з вказаного правила становить альтернативна підсудність (стаття 28 ЦПК України) та виключна підсудність (стаття 30 ЦПК України).
Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст.1233 ЦК України).
Відповідно до п.п.6 п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування»заповіт є  правочином,  тому  на  нього  поширюються загальні положення про правочини,  якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила.
Згідно з роз`ясненнями, які викладені у пунктах 41, 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. У разі конкуренції правил підсудності мають застосовуватися правила виключної підсудності.
Виключну підсудність встановлено для позовів, які виникають щодо нерухомого майна (ч.1 ст.30 ЦПК України). Згідно з положеннями ст.181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (ст.358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (ст.ст.364, 367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (ст.ст.370, 372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально.
Згідно з пунктом 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що позови про визнання недійсними правочинів щодо нерухомого майна та застосування наслідків недійсності пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Кваліфікація об`єктів як нерухомого майна здійснюється відповідно до статей 181, 190 та 191 ЦК. При цьому за місцезнаходженням нерухомого майна повинні пред`являтися також позови про визнання недійсними правочинів щодо нерухомого майна, яке буде створено в майбутньому (щодо інвестиційних договорів про будівництво нерухомого майна, договорів про участь у фонді фінансування будівництва тощо).
Виходячи з аналізу зазначених правових норм, правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема, щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно, тощо.
Віднесення позовів до виключної підсудності здійснюється, виходячи із критерію їх виникнення з приводу нерухомого майна, навіть коли вимоги не заявлені безпосередньо відносно самого нерухомого майна.
Поняття «позови, що виникають з приводу нерухомого майна»є ширшим, ніж поняття «позови, де предметом спору є нерухоме майном», а тому правило вищевказаних норми розповсюджується і на позови щодо будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно та речових (немайнових) прав на власне чи чуже нерухоме майно.
Згідно з ч. 1 ст.30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.
Відповідно доп.1 ч.1 ст.31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач звернувся до суду з позовом до відповідача провизнання недійсним заповіту від імені померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він мав сестру по матері ОСОБА_4 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 і проживала у власній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .
Вказував, що відновивши документи, що підтверджують родинні відносини з померлою, він вчасно звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини.
Зазначав, що після спливу шестимісячного строку для прийняття спадщини він мав намір отримати свідоцтво про право власності на спадкове майно сестри, однак йому стало відомо про існування заповіту на користь відповідача.
Позивач вважає, що його права як спадкоємця за законом порушені, оскільки заповіт викликає в нього сумніви.
Вказував, що під час посвідчення заповіту ОСОБА_4 могла не розуміти значення своїх дій та не керувати ними, укладення заповіту не відповідає її волевиявленню.
До позовної заяви позивачем було надано свідоцтво про право власності на житло від 20 грудня 2006 року, відповідно до якого квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 на праві приватної власності.
З листа Першої Київської державної нотаріальної контори від 06 квітня 2021 року, який був направлений у відповідь на запит ОСОБА_1 вбачається, що останній не заклякається до спадкування після смерті померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 його сестри ОСОБА_4 , оскільки померла залишила заповіт на все майно на іншу особу.
Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що спір  між сторонами у даній справі виник саме з приводу визнання недійсним заповіту, яким  ОСОБА_4  заповідалавсе своє майно ОСОБА_3 .
Тобто заповіт стосується, в тому числі і нерухомого майна, а тому підсудність даної справи визначається за правилом виключної підсудності.
З урахуванням  наведеного та місця розташування спадкового нерухомого майна, зокрема квартири АДРЕСА_1 , суд першої інстанції  прийшов  вірноговисновку про направлення  даної справи на розгляд  до  Голосіївського  районного суду міста Києва за місцезнаходженням майна.
Отже, виходячи з вищевикладеного на вказані правовідносини положення ч.1 ст.27 ЦПК України не поширюються. 
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково трактує зазначений позивачем предмет позову, оскільки таким є саме оскарження заповіту як правочину, а не правовідносини стосовно нерухомого майна та проігнорував зазначену у позові інформацію про те, що право власності на спадкове майно відповідачем не набуто колегія суддів відхиляє, оскільки право на спадкування є не абстрактним, а цілком конкретним і невіддільне від предмету спадкування (спадкового майна). Таким же конкретним є і питання визнання заповіту недійсним, оскільки, його кінцевими метою і результатом є реалізація (захист) права спадкоємців за законом на спадкування певного майна (частки в ньому), а відтак, набуття в порядку спадкування у власність майна чи унеможливлення такого.
А відтак, посилання в апеляційній скарзі на те, що оскільки предметом позовних вимог є не спір щодо конкретного нерухомого майна, а заповіт, то позивач правильно визначив підсудність позовної заяви Броварському міськрайонному суду Київської області спростовується вищевикладеним.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалена з дотриманням норм процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
 
Ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області - залишити без змін. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
          
Головуючий:
 
Судді: