УХВАЛА

16 червня 2021 року 
м. Київ
справа № 500/3319/20
адміністративне провадження № К/9901/19582/21
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Калашнікової О.В.,
суддів: Білак М.В.,  Губської  О.А., 
перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 
на ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2021 року
та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21 квітня 2021 року
у справі №500/3319/20
за позовом ОСОБА_1 
до Управління Служби безпеки України в Тернопільській області 
про зобов`язання вчинити певні дії,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Управління Служби безпеки України в Тернопільській області, у якому позивач просив зобов`язати нарахувати та виплатити йому компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 листопада 2018 року по 21 серпня 2020 року, виходячи із розміру середньоденного заробітку за останні два календарні місяці роботи, що передували звільненню, тобто 31 жовтня 2018 року, у розмірі 218 842,80 грн.
Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2021 року, залишеною без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21 квітня 2021 року, адміністративний позов залишено без розгляду.
Не погоджуючись з такими рішеннями судів попередніх інстанцій, позивач звернувся з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати та направити справу до Тернопільського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
Обговоривши доводи касаційної скарги та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження з таких підстав.
Судами встановлено, що управлінням Служби безпеки України в Тернопільській області на виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Тернопільській області про зобов`язання вчинити певні дії, проведено нарахування та 21 серпня 2020 року виплачено позивачу грошову компенсацію за невикористанні календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31 жовтня 2018 року, у розмірі 13732,35 грн.
25 серпня 2020 року позивач звернувся з заявами до управління Служби безпеки України в Тернопільській області про виплату йому компенсації за затримку виплати усіх виплат з 01 листопада 2018 року по 21 серпня 2020 року та про отримання довідки про середню заробітну плату за останні два місяці, що передували даті звільнення із розрахунком середньоденного заробітку.
До матеріалів справи долучено дві відповіді управління Служби безпеки України в Тернопільській області від 25 вересня 2020 року №11-394-234/22 та №11-393-234/22 на заяви позивача. Зокрема, в першій з них відповідач нагадує заявнику, що його було звільнено з військової служби у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту на підставі наказу від 31 грудня 2018 року та вказано, що з ОСОБА_1 проведено повний розрахунок та виплату усіх належних виплат у повному обсязі. Щодо середньої заробітної плати за останні два місяці перед звільненням, то вказано, що в Управлінні відсутня запитувана інформація.
Спірні правовідносини виникли у зв`язку з невиплатою позивачу у день звільнення з військової служби грошової компенсації за невикористані в період служби додаткові відпустки учаснику бойових дій за період 2016-2018 роки.
Таким чином, за характером спірних правовідносин і їх суб`єктним складом цей спір є публічно-правовим спором з приводу проходження і звільнення з публічної служби, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів.
Нормами статті 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.
Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.
Водночас частиною першою статті 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Про необхідність застосування тримісячного строку позовної давності для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався, офіційно розтлумачено і вирішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей117,237-1цьогоКодексу.
Проте слід мати на увазі, що відповідно до статей 3 і 221 КЗпП України в порядку, передбаченому главою XV цього Кодексу, підлягають розгляду індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності.
За приписами частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України справи, що виникають з трудових правовідносин, суди розглядають у порядку цивільного судочинства. При цьому норми Цивільного кодексу України визначають загальну позовну давність тривалістю у три роки (стаття 257) та передбачають можливість установлення законом для окремих видів вимог спеціальної позовної давності (стаття 258), яка може бути скороченою або більш тривалою за загальну позовну давність.
Виходячи з цього, встановлений у частині першій статті 233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.
Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.
Усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, щодо яких виник спір.
Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням цього публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини першої статті 233 КЗпП України.
Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11 лютого 2021 року у справі № 240/532/20, яку доцільно застосовано судами попередніх інстанцій під час вирішення питання щодо поновлення строку. 
Судова палата відступила від висновку щодо застосування частини першої статті 233 КЗпП України для обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладеному в постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року (справа №806/2164/16), від 11 лютого 2020 (справа №420/2934/19), від 13 березня 2019 року (справа №813/1001/17), одночасно погоджуючись з висновком щодо застосування частини п`ятої статті 122 КАС України у подібних правовідносинах, викладеному в постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року (справа №815/2681/17) і від 22 січня 2020 року (справа №620/1982/19).
Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Скаржник зазначає, що про фактичне порушення своїх прав дізнався із листа - відповіді від 25 вересня 2020 року, яку отримано лише після отримання відповідачем адвокатського запиту.
Тобто, на думку скаржника, фактичною підставою звернення до суду є відмова відповідача у задоволенні заяви позивача про виплату середнього заробітку.
Проте Верховний Суд звертає увагу скаржника, що рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 червня 2020 року було виконано 21 серпня 2020 року, відтак, саме з цього часу слід відраховувати місячний строк звернення до суду. 
Однак, як встановлено судами попередніх інстанцій позивач звернувся до адміністративного суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який подав до суду 26 жовтня 2020 року, тобто з пропуском місячного строку з дня проведення з ним остаточного розрахунку.
Верховний Суд зазначає, що дотримання встановлених строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
З метою виконання процесуального обов`язку дотримання строку звернення до суду, особа, яка має намір подати відповідну позовну заяву, повинна вчиняти усі можливі та залежні від неї дії.
Водночас, Верховний Суд звертає увагу, що поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.
Доводи касаційної скарги не спростовують і не ставлять під сумнів установлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини, а до скарги не додано будь-яких доказів поважності пропуску строку на звернення з позовом до суду, які би зумовлювали об`єктивну неможливість вчасного звернення за захистом до суду.
За змістом частин першої, п`ятої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Отже, Верховний Суд констатує, що суди першої і апеляційної інстанцій, правильно застосували положення частини п`ятої статті 122 КАС України та частини другої статті 123 КАС України, правильне їх застосовування є очевидним, а доводи касаційної скарги не викликають сумніву щодо застосування чи тлумачення зазначених норм процесуального права.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо суд у порядку, передбаченому частинами другою, третьою цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.
За змістом частини другої статті 333 КАС України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справ) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
За такого правового регулювання та обставин справи Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість касаційної скарги та необхідність відмови у відкритті касаційного провадження.
На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 332, 333 КАС України,
у х в а л и в :
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2021 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21 квітня 2021 року у справі №500/3319/20 за позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Тернопільській області про зобов`язання вчинити певні дії.
Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала. 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та оскарженню не підлягає.

Судді	О.В. Калашнікова М.В. Білак   О.А. Губська