Постанова
Іменем України
 
31 березня 2021 року
м. Київ
 
справа № 642/120/19
провадження № 61-1299св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області, Товариство з обмеженою відповідальністю «Юридична фірма «Баярд», приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Мараєва Яна Володимирівна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Макушева Наталія Віталіївна,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 31 липня 2019 року у складі судді Пашнєва В. Г. та постанову Харківського апеляційного суду від 04 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Кіся П. В., Хорошевського О. М., Яцини В. Б.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області (далі - Міжрайонний ВДВС по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харкова ГТУЮ у Харківській області), Товариство з обмеженою відповідальністю «Юридична фірма «Баярд» (далі - ТОВ «Юридична фірма «Баярд»), приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Мараєва Я. В., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Макушева Н. В., про визнання недійсними договорів купівлі-продажу.
 
Позовну заяву мотивовано тим, що 21 липня 2010 року між ним та  ОСОБА_5 , ОСОБА_2 був укладений договір позики на суму 65 000,00 дол. США з умовою повернення цих коштів частинами (з розстроченням) та кінцевим строком повернення не пізніше 21 липня 2011 року. Договір позики посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І. за реєстровим № 2510.
 
На забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, того ж дня, між ТОВ «Юридична фірма «Баярд» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І. за реєстровим № 2512, за умовами якого ТОВ «Юридична фірма «Баярд» передало ОСОБА_1. в іпотеку нежитлові приміщення цокольного поверху №№ 12-21, загальною площею 99,8 кв.м, в літ. «А» на АДРЕСА_1 .
 
Оскільки ОСОБА_5 та ОСОБА_2 свої зобов`язання за договором позики не виконали і борг не повернули, ОСОБА_1 був змушений звернутися за захистом своїх прав до суду із позовом до них про стягнення суми боргу за договором позики.
 
Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 21 листопада 2013 року у справі № 2024/7957/13 позов ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 58 481,00 дол. США, що еквівалентно 467 438,63 грн, та судовий збір в розмірі 179,74 грн. У задоволенні вимоги про стягнення з боржників процентів за користування позикою на рівні облікової ставки Національного банку України в розмірі 9 818,00 дол. США та неустойки в розмірі 7 826 000,00 грн відмовлено.
 
За результатами апеляційного перегляду вказаної справи 29 січня 2014 року Апеляційний суд Харківської області ухвалив нове рішення, яким скасував рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 21 листопада 2013 року в частині відмови у стягненні процентів за користування коштами, неустойки та судових витрат і додатково стягнув з ОСОБА_5 та ОСОБА_2 проценти за користування позикою в розмірі 9 818,00 дол. США, що еквівалентно 78 475,27 грн та пеню в сумі 28 000,00 грн, а всього додатково стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_2 106 475,27 грн, та судові витрати в сумі по 2 469,75 грн з кожного. 
 
21 лютого 2014 року Ленінським районним судом м. Харкова на виконання зазначених судових рішень були видані два виконавчі листи, які 19 вересня 2014 року були подані позивачем разом із відповідними заявами про відкриття виконавчого провадження до Ленінського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції (далі - Ленінський ВДВС ХМУЮ).
 
У кожній із поданих заяв про відкриття виконавчого провадження представник стягувача просив накласти арешт на все належне відповідному боржнику майно та оголосити заборону його відчуження. На момент подання вказаних заяв про відкриття виконавчого провадження ОСОБА_1 мав інформацію про те, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належав житловий будинок літ. «К-2» з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_2 , за рахунок реалізації якого можливо було виконати указане рішення суду.
 
Однак державний виконавець не виніс відповідної постанови про арешт майна боржника та не наклав заборони відчуження та/або арешт на все належне солідарним боржникам майно, що було підставою для оскарження дій державного виконавця.
 
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 09 листопада 2016 року скаргу ОСОБА_1 на неправомірну бездіяльність державного виконавця Ленінського ВДВС ХМУЮ було задоволено частково та визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Ленінського ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області.
 
Оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_5 не виконали рішення судів, що набрали законної сили, він був вимушений повторно звернутися до суду з позовом про стягнення трьох процентів річних за невиконання грошового зобов`язання.
 
Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 24 червня 2015 року стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_2 за договором позики проценти за користування коштами за період з 05 жовтня 2012 року до 10 грудня 2014 року у сумі 10 245,00 дол. США, що еквівалентно 220 531,00 грн; три проценти річних за період з 05 жовтня 2012 року до 10 грудня 2014 року - у сумі 3 680 дол. США, що еквівалентно 79 214,64 грн; неустойку за період з 10 грудня 2013 року до 10 грудня 2014 року - у сумі 100 000,00 грн, а також стягнуто в рівних частках суму сплаченого судового збору у розмірі 5 481,00 грн - по 2 740,50 грн з кожного.
 
03 вересня 2015 року за вказаним рішенням Апеляційного суду Харківської області, районним судом було видано два виконавчих листа, які 04 квітня 2016 року були подані до Ленінського ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області разом із заявами про відкриття виконавчого провадження, в кожній із яких представник стягувача просив накласти арешт на все належне відповідному боржнику майно та оголосити заборону його відчуження.
 
Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень станом на момент подання вказаних заяв про відкриття виконавчих проваджень солідарному боржнику ОСОБА_2 на праві приватної власності належав житловий будинок літ. «К-2» з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_2 .
 
20 квітня 2016 року старшим державним виконавцем Ленінського ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області Коваленком М. А. було винесено дві постанови про відкриття виконавчих проваджень за № 50899405, № 50895892, однак державний виконавець знову не виніс відповідної постанови про арешт майна боржника та не наклав заборони відчуження та/або арешту на все належне солідарним боржникам майно.
 
Два виконавчих провадження про стягнення з боржника ОСОБА_5 грошових коштів, стягнутих судовими рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 21 листопада 2013 року та рішеннями Апеляційного суду Харківської області від 29 січня 2014 року та 24 червня 2015 року відповідно, були завершені (постанови ВДВС від 23 червня 2016 року), а виконавчі листи були повернуті стягувачу саме через відсутність у боржника ОСОБА_5 будь-якого рухомого чи нерухомого майна (або грошових коштів), на які можливо було б звернути стягнення.
 
Виконавчі провадження № 44823264 та № 50895892 про стягнення з  ОСОБА_2 як солідарного боржника грошових коштів, стягнутих вказаними судовими рішеннями, на момент звернення до суду з позовом у цій справі залишаються відкритими, невиконаними і незавершеними, виконавчі провадження об`єднано разом з іншими виконавчими листами у зведене виконавче провадження за № 56104453, загальна сума заборгованості ОСОБА_2 становила 978 869,79 грн.
 
20 жовтня 2016 року з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за № 70955774 ОСОБА_1 стало відомо, що 31 липня 2015 року ОСОБА_2 відчужила ОСОБА_4 (10/100) та дочці солідарних боржників ОСОБА_3 (90/100) належний їй житловий будинок літ. «К-2» з надвірними будівлями АДРЕСА_2 на підставі договорів купівлі-продажу від 31 липня 2015 року.
 
Станом на 31 липня 2015 року арешт на майно боржника ОСОБА_2 накладено не було.
 
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від  27  жовтня 2014 року, у рахунок погашення заборгованості за договором позики звернуто стягнення на належні ТОВ «Юридична фірма «Баярд» нежитлові приміщення цокольного поверху № № 12, 21, загальною площею 99,8 кв. м, в літ. «А» у будинку АДРЕСА_1 у спосіб, визначений статтею 38 Закону України «Про іпотеку», шляхом надання іпотекодержателю ОСОБА_1 права на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві.
 
На виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки та відповідно до договору купівлі-продажу ОСОБА_1 продав нежитлові приміщення цокольного поверху № № 12, 21, загальною площею 99,8 кв. м, в літ. «А» у будинку АДРЕСА_1 TOB «АН «Естейт-Сервіс», який в подальшому постановою Харківського апеляційного господарського суду від 25 жовтня 2016 року визнано недійсним; витребувано з незаконного володіння TOB «АН «Естейт-Сервіс» нежитлові приміщення; право власності на нежитлові приміщення визнано за ТОВ «Юридична фірма «Баярд» з тієї підстави, що майно банкрута ТОВ «Юридична фірма «Баярд» не могло бути реалізовано поза межами процедури банкрутства.
 
Нерухоме майно, яким було забезпечено виконання зобов`язань солідарних боржників ОСОБА_5 та ОСОБА_2 з повернення ними коштів за договором позики, наразі реалізовано в рамках ліквідаційної процедури з реалізації майна боржника ТОВ «Юридична фірма «Баярд» і на нього вже неможливо звернути стягнення в рахунок погашення заборгованості боржників, письмові вимоги ОСОБА_1 , направлені ліквідатору банкрута, залишилися без відповіді.
 
У свою чергу, оскільки вказаний аукціон з продажу іпотечного майна був проведений з численними істотними (грубими) порушеннями норм матеріального права та всупереч визначеним законом принципам, засадам та завданням процедури банкрутства юридичної особи, заставний кредитор звернувся до Господарського суду Харківської області із заявою про визнання аукціону таким, що не відбувся, та визнання його результатів недійсними.
 
Ухвалою господарського суду Харківської області від 27 червня 2017 року, яка залишена без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 30 січня 2018 року, у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання недійсним аукціону з продажу майна банкрута відмовлено.
 
Отже, на думку позивача, наведене вказує про можливість виконання судових рішень, які набрали законної сили і якими визначена сума заборгованості солідарних боржників, лише в рамках відкритих виконавчих проваджень.
 
Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 31 серпня 2016 року стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_2 проценти за користування коштами за період з 10 грудня 2014 року до 01 лютого 2016 року в сумі 404 074,10 грн, три проценти річних від суми боргу за період з 10 грудня 2014 року до 01 лютого 2016 року - в сумі 49 560,12 грн, а також неустойку за період з 10 грудня 2014 року до 01 лютого 2016 року - в сумі 50 000,00 грн.
 
Виконавчі листи, видані на виконання рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 31 серпня 2016 року, знаходяться на виконанні Міжрайонного ВДВС по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харкова ГТУЮ у Харківській області (ВП № 57790142, № 57790276).
 
Загальна сума заборгованості боржників ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , яка визначена вказаними судовими рішеннями, що набрали законної сили, становить 1 487 714,23 грн.
 
В рамках відкритого та триваючого зведеного виконавчого провадження було виявлено майно боржника, на яке можливо було звернути стягнення, а саме принтер марки «XEROX», модель phaser 3420, сірого кольору, б/в, за ціною 500,00 грн, який було передано стягувачу в рахунок погашення боргу. Також, після проведення 13 грудня 2018 року повторного аукціону стягувачу належало 54 150,00 грн, отриманих за реалізацію автомобіля «Opel Corsa».
 
Позивач зазначає, що загальна сума грошових коштів, яка вже стягнута, та/або отримана, та/або підлягає перерахуванню, становить: 313 338,64 грн (258 688,64 грн (кошти, вилучені від реалізації майна боржника ТОВ «Юридична фірма «Баярд») + 500,00 грн (вартість принтера марки «XEROX», який передано стягувачу в рахунок погашення боргу) + 54 150,00 грн (вартість, за якою було реалізовано автомобіль боржника з аукціону), з яких на момент звернення до суду з цим позовом фактично отримано лише 500,00 грн.
 
Відповідно до звіту суб`єкта оціночної діяльності ТОВ «Нерегіональна агенція незалежної оцінки» від 04 липня 2017 року ринкова вартість належного ОСОБА_2 житлового будинку літ. «К-2» з надвірними будівлями АДРЕСА_2 становить 4 411 338,00 грн, що у разі реалізації вказаного майна та виручення грошових коштів буде достатньою сумою для належного задоволення вимог ОСОБА_1 в рамках відкритих на його користь виконавчих проваджень.
 
ОСОБА_1 намагався в судовому порядку отримати компенсацію збитків (упущеної вигоди) в сумі 978 869,79 грн, пред`явивши відповідні позовні вимоги до відділу державної виконавчої служби, оскільки саме через бездіяльність його співробітників, ненакладення ними арешту на майно боржників судові рішення про стягнення грошових коштів досі залишаються невиконаними.
 
Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 26 вересня 2017 року, яке залишене без змін постановою Апеляційного суду Харківської області від 18 квітня 2018 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено у повному обсязі та мотивовано рішення тим, що виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_2 боргу триває, і рамках цього провадження накладено арешт на автомобіль боржника та її банківські рахунки.
 
ОСОБА_1 зазначає, що ОСОБА_2 після відкриття виконавчих проваджень фіктивно відчужила належний їй житловий будинок на користь своєї дочки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , яка є її близькою особою.
 
Таким чином, на переконання позивача, дії сторін оспорюваних договорів були направлені виключно на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича і доброго знайомого виключно з єдиною і протиправною метою - приховати це майно від звернення стягнення, аби в майбутньому за його рахунок не було виконано судові рішення про стягнення грошових коштів на користь ОСОБА_1 .
 
Вчинення боржником ОСОБА_2 оспорюваних правочинів щодо розпорядження належним їй майном з метою унеможливити задоволення грошових вимог стягувана за рахунок цього майна має бути кваліфіковане судом як зловживання правом власності, оскільки ОСОБА_2 використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора ОСОБА_1 .
 
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд:
- визнати недійсним договір купівлі-продажу 90/100 частин будинку АДРЕСА_2 від 31 липня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Макушевою Н. В. за реєстровим № 510; 
- визнати недійсним договір купівлі-продажу 10/100 частин будинку АДРЕСА_2 від 31 липня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мараєвою Я. В. за реєстровим №1344.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду
 
Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 31 липня 2019 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 04 грудня 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що укладені правочини були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, на час розгляду справи обов`язки сторін за договорами купівлі-продажу щодо фактичного передання у власність предмета договорів та розрахунків за ними виконані у повному обсязі, є дійсними та реальними, ознак фіктивності не мають.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У касаційній скарзі, поданій у січні 2020 року до Верховного Суду, 
ОСОБА_1 просив суд скасувати рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 31 липня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 04 грудня 2019 року, ухвалити у справі нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що оспорювані правочини, укладені між родичами та близькими особами, є такими, що вчинені на шкоду кредитору, та унеможливлюють виконання судових рішень про стягнення з боржників на користь позивача заборгованості за договором позики. Суди попередніх інстанцій зазначене проігнорували, неправильно застосували до спірних правовідносин положення статей 203, 215 та 234 ЦК України
Мотиви, наведені судами щодо недоведення позивачем недійсності оспорюваних правочинів, суперечать правовим висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, в якій зазначено, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.
 
Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
У відзиві на касаційну скаргу, поданому у лютому 2020 року, ОСОБА_7 заперечував проти доводів ОСОБА_1 , просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 31 липня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 04 грудня 2019 року - без змін.
 
У відповіді на відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 зазначав, що ОСОБА_7 не спростував доводів касаційної скарги про те, що спірний будинок було фіктивно продано після ухвалення судових рішень про стягнення з ОСОБА_5 та ОСОБА_2 заборгованості за договором позики та відсотків, вартість будинку значно занижено, грошові кошти за договорами купівлі-продажу фактично не передано.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 27 січня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу № 642/120/19 із суду першої інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду від 05 березня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини, встановлені судами
 
21 липня 2010 року між ОСОБА_1 як позикодавцем та ОСОБА_5 , ОСОБА_2 як позичальниками укладено договір позики, згідно з умовами якого ОСОБА_1 надав їм позику у сумі 65 000,00 дол. США, яку позичальники зобов`язалися повернути не пізніше 21 липня 2011 року (т. 1, а. с. 16).
 
На забезпечення виконання зобов`язань за договором позики 21 липня 2010 року між ТОВ «Юридична фірма «Баярд» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого ТОВ «Юридична фірма «Баярд» передало в іпотеку ОСОБА_1 нерухоме майно: нежитлові приміщення цокольного поверху №№12-21, загальною площею 99,8 кв. м, в літ. «А-4» на АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 17-18).
 
Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 21 листопада 2013 року у справі № 2024/7957/13 стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 58 481,00 дол. США, що еквівалентно 467 438,63 грн, та судові витрати у розмірі 179,74 грн (т. 1, а. с. 19).
 
Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 29 січня 2014 року у справі № 2024/7957/13 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 21 листопада 2013 року в частині відмови у задоволенні позову скасовано, ухвалено нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 проценти за користування позикою за договором позики у розмірі 9 818,00 дол. США, що еквівалентно 784 475,27 грн, а також пеню 28 000,00 грн, а всього 106 475,27 грн, судові витрати по 2 469,75 грн з кожного (т. 1, а. с. 22).
 
19 вересня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Ленінського ВДВС ХМУЮ із заявами про відкриття виконавчого провадження за поданими виконавчими листами, виданими Ленінським районним судом м. Харкова 21 лютого 2014 року про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 заборгованості за договором позики, в яких, зокрема, просив накласти арешт на все належне боржникам майно та оголосити заборону його відчуження (т. 1., а. с. 24, 26).
 
Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна станом на 19 травня 2015 року об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровано за ОСОБА_2 на праві власності (т. 1, а. с. 28).
 
23 вересня 2013 року постановою старшого державного виконавця Ленінського ВДВС ХМУЮ Пановою Г. М. відкрито виконавче провадження (ВП № 44823264) з виконання виконавчого листа № 2024/7957/13, виданого 21 лютого 2014 року Ленінським районним судом м. Харкова щодо боржника ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 29).
 
23 вересня 2013 року постановою старшого державного виконавця Ленінського ВДВС ХМУЮ Пановою Г. М. відкрито виконавче провадження (ВП № 44823095) з виконання виконавчого листа № 2024/7957/13, виданого 21 лютого 2014 року Ленінським районним судом м. Харкова щодо боржника ОСОБА_5 (т. 1, а. с. 30).
 
Згідно з інформацією про виконавче провадження ВП № 44823095 станом на 28 грудня 2018 року 23 червня 2016 року виконавчий документ повернуто стягувачеві на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення (т. 1, а. с. 33).
 
Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 24 червня 2015 року у справі № 642/10856/14-ц стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за договором позики проценти за користування коштами за період з 05 жовтня 2012 року до 10 грудня 2014 року в сумі 10 245 дол. США, що еквівалентно 220 531,00 грн, 3 % річних за період з 05 жовтня 2012 року до 10 грудня 2014 року - у сумі 3 680,00 дол. США, що еквівалентно 79 214,64 грн, та неустойку за період з 10 грудня 2013 року до 10 грудня 2014 року - в сумі 100 000,00 грн (т. 1, а. с. 90).
 
14 квітня 2016 року ОСОБА_1 звернувся із заявами до Ленінського ВДВС ХМУЮ про відкриття виконавчого провадження за виконавчими листами, виданими Ленінським районним судом м. Харкова 03 вересня 2015 року на виконання рішення Апеляційного суду Харківської області від 24 червня 2015 року у справі № 642/10856/14-ц, в яких, зокрема, просив накласти арешт на все належне боржникам майно та оголосити заборону його відчуження (т. 1., а. с. 43; 45).
 
20 квітня 2016 року постановою старшого державного виконавця Ленінського ВДВС ХМУЮ Коваленко М. А. відкрито виконавче провадження (ВП № 50895892) з виконання виконавчого листа № 642/10856/14, виданого 03 вересня 2015 року Ленінським районним судом м. Харкова щодо боржника ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 47).
 
20 квітня 2016 року постановою старшого державного виконавця Ленінського ВДВС ХМУЮ Коваленко М. А. відкрито виконавче провадження (ВП 50899405) з виконання виконавчого листа № 642/10856/14, виданого 03 вересня 2015 року Ленінським районним судом м. Харкова, щодо боржника ОСОБА_5 (т. 1, а. с. 48).
 
Згідно з інформацією про виконавче провадження станом на 28 грудня 2018 ВП №50895892: постановою від 05 травня 2018 року накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_2 , 18 вересня 2018 року приєднано до зведеного виконавчого провадження ВП 26104453 (т. 1, а. с. 49).
 
Згідно з інформацією про виконавче провадження ВП № 44823095 станом на 28 грудня 2018 року: 23 червня 2016 року виконавчий документ повернуто стягувачеві на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення (т. 1, а. с. 33).
 
31 липня 2015 року між ОСОБА_2 (продавець) та  ОСОБА_4 (покупець) укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мараєвою Я. В. за реєстраційним номером 1344, предметом якого є 10/100 частин житлового будинку літ. «К-2» з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1, а. с. 172, т. 2, а. с. 1).
 
Згідно з витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 31 липня 2015 року право приватної спільної часткової власності на 10/100 частин житлового будинку літ. «К-2» з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровано за ОСОБА_4 (т. 1, а. с. 172).
 
31 липня 2015 року між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Макушевою Н. В. за реєстраційним номером 570, предметом якого є 90/100 частин житлового будинку літ. «К-2» з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1, а. с. 174, т. 2, а. с. 32).
 
Згідно з витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 31 липня 2015 року право приватної спільної часткової власності на 90/100 частин житлового будинку літ. «К-2» з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровано за ОСОБА_3 (т. 1, а. с. 176).
 
2. Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і застосовані норми права
 
Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в  постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і  заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення не повною мірою відповідають зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.
 
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
 
Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).
 
Відповідно до частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
Згідно з частиною першою статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
 
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
 
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
 
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
 
Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16, від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) не відступила від цих висновків та зазначила, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.
 
Укладення фіктивного правочину є порушенням добросовісності як однієї із загальних засад цивільного законодавства.
 
Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. 
У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17 зроблено висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.
 
У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) Велика Палата Верховного Суду підтримала та конкретизувала висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц (провадження № 61-28761св18) про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), і послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. 
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05 липня 2018 у справі № 922/2878/17 зазначено, що «цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Укладення боржником, проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, договору купівлі-продажу, і в першу чергу, з тривалою відстрочкою платежу, може свідчити про його недобросовісність та зловживання правами стосовно кредитора, оскільки такий договір купівлі-продажу може порушити майнові інтереси кредитора і бути направлений саме на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які можуть хоч і не порушувати конкретних імперативних норм, але бути недобросовісними та зводитися до зловживання правом».
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що «договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника)».
 
Суди попередніх інстанцій, встановивши, що оспорювані договори купівлі-продажу спрямовані на перехід права власності на нерухоме майно, оскільки набувачі спірного майна зареєстрували у встановленому законом порядку за собою право власності на це майно, не звернули увагу на те, що ці договори купівлі-продажу укладені після ухвалення декількох судових рішень про стягнення грошових коштів, зокрема з ОСОБА_2 , яка була обізнана про наявність виконавчих проваджень щодо примусового виконання цих рішень. 
Договір купівлі-продажу 90/100 частин будинку АДРЕСА_2 від 31 липня 2015 року укладений між ОСОБА_2 та  ОСОБА_3 , які є матір`ю та дочкою. Інший договір купівлі-продажу від 31 липня 2015 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 щодо 10/100 частин будинку АДРЕСА_2 , тобто незначної частини. 
Також суди не врахували доводи позивача про те, що ОСОБА_2 та  ОСОБА_5 фактично продовжують проживати у будинку АДРЕСА_2 . У відзиві на позовну заяву ОСОБА_5 зазначив про те, що він та ОСОБА_2 на час розгляду справи зареєстровані за вказаною адресою (т. 1, а. с. 167-169).
 
Наявність доказів на підтвердження того, що грошові кошти, отримані від продажу житлового будинку АДРЕСА_2 , сплачені ОСОБА_2 у рахунок погашення заборгованості перед позивачем, суди попередніх інстанцій не перевірили.
 
Таким чином, суди не надали правової оцінки діям відповідача щодо відчуження спірного майна з урахуванням того, що таке відчуження може утруднити повернення боргу кредитору і може свідчити про наявність умислу в укладенні договорів купівлі-продажу з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів шляхом звернення стягнення на майно солідарного боржника.
 
З огляду на зазначені вище норми матеріального права, правові висновки Верховного Суду України та Верховного Суду, а також враховуючи наявність у ОСОБА_2 невиконаних грошових зобов`язань перед ОСОБА_1 , колегія суддів Верховного Суду вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли передчасного висновку про відмову у позові, не встановивши всіх фактичних обставин справи, які стосуються правомірності відчуження ОСОБА_2 майна на користь ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та які мають значення для правильного вирішення спору.
 
Оскільки відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені, то усунути вказані недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду неможливо.
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до пунктів 1, 2 і 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
 
Оскільки суди не встановили фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та не перевірили доводи сторін та надані на їх підтвердження докази, то ухвалені у справі судові рішення відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 31 липня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 04 грудня 2019 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                      Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                                 Б. І. Гулько

                                                                                                             Г. В. Коломієць

                                                                                                            Р. А. Лідовець

                                                                                                            Ю. В. Черняк