ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 612/425/19
Провадження № 22-ц/818/1791/21
19 травня 2021 року
м. Харків
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Тичкової О.Ю.,
суддів – Маміної О.В., Пилипчук Н.П., 
сторони справи:
позивач – заступник керівника Лозівської місцевої прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області,
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідмолення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Близнюківського районного суду Харківської області, ухвалене 26 листопада 2020 року у складі судді Масло С.П. (повний текст рішення складений 3 грудня 2020 року),
УСТАНОВИВ:
Десятого червня 2019 року заступник керівника Лозівської місцевої прокуратури Харківської області (надалі Прокурор) звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області (надалі ГУ Держгеокадастру) з позовом, у якому просив стягнути з ОСОБА_1 86428 грн 10 коп. шкоди, заподіяної самовільним зайняттям земельних ділянок.
Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 , як голова фермерського господарства «Ніка 2011», актом прийому – передачі від 03.06.2016 передала, а ГУ Держземагенства Харківської області від імені держави прийняло земельну ділянку площею 50,0000 га кадастровий номер 6320681500:01:000:0318, що розташована на території Бурбулатівської сільської ради Близнюківського району Харківської області. Знаючи, що у неї відсутнє право користування вказаною земельною ділянкою, а також те, що права користування суміжною земельною ділянкою площею 9,9475 га без кадастрового номеру, що розташована на території Острівщинської сільської ради Близнюківського району Харківської області, у ОСОБА_1 не було, на початку червня 2016 року відповідач з метою отримання прибутків від вирощування та реалізації сільськогосподарської продукції, посіяла сільськогосподарську культуру соняшник на указаних вище земельних ділянках. 23.10.2016 ОСОБА_1 зібрала урожай сільськогосподарської культури соняшнику з указаних земельних ділянках. 
За вказаними вище фактами відносно ОСОБА_1 було розпочате кримінальне провадження № 42016221380000081 від 29.06.2016 за ч. 1 ст. 197-1 КК України, яке ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 05.04.2019 закрите. 
Висновком економічної експертизи №12762 від 12.01.2017 визначено, що розмір шкоди, завданої державі незаконним зайняттям земельної ділянки площею 50,0000 га з кадастровим номером 6320681500:01:000:0318 та земельної ділянки площею 9,9475 га без кадастрового номеру, складає 86 428 грн 10 коп. Вказана шкода підлягає стягненню з ОСОБА_1 . 
Рішенням Близнюківського районного суду Харківської області від 26 листопада 2020 року позов Прокурора задоволений.Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави матеріальну шкоду, заподіяну самовільним зайняттям земельних ділянок, у розмірі 86428 грн. 10 коп. та судовий збір у розмірі 1921 грн. 
Рішення суду мотивоване тим, що Прокурор належним чином обґрунтував наявність порушень інтересів держави, оскільки листом від 24.05.2019 за № 10-20-5-1012/90-19 ГУ Держгеокадастру повідомило Прокуратуру про відсутність підстав для нарахування шкоди відповідачу внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки. Листом Лозівської місцевої прокуратури Харківської області від 31.05.2019 №04-51-2324-16 ГУ Держгеокадастру було повідомлене про підготовку позовної заяви для звернення до Близнюківського районного суду Харківської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру з дійсним позовом. Судом в рамках кримінального провадження № 42016221380000081 установлено самовільне зайняття ОСОБА_1 земельної ділянки з кадастровим номером 6320681500:01:000:0318 та земельної ділянки площею 9,9475 га без кадастрового номеру. Суд в ухвалі від 05.04.2019 роз`яснив ОСОБА_1 наслідки закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав. Висновком судової економічної експертизи №12762 від 12.01.2017 по матеріалам кримінального провадження №42016221380000081 Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. Проф. М.С. Бокаріуса підтверджений визначений Прокурором в позовній заяві розмір шкоди. ГУ Держгеокадастру до звернення Прокурора з позовом не вжило заходів щодо стягнення з відповідача шкоди, заподіяної самовільним зайняттям двох земельних ділянок.Ухвала Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 05 квітня 2019 року, якою ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 197-1 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення її до кримінальної відповідальності, є обов`язковою для суду в питанні, чи мало місце діяння і чи вчинені вони цією особою. При розгляді кримінальної справи стосовно ОСОБА_1 суд установив спричинення шкоди саме внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, яким завдано значної шкоди власнику, тому позовні вимоги про відшкодування майнової шкоди є обґрунтованими. Доказів того, що шкода завдана державі у розмірі 86428,10 грн. була відшкодована, матеріали справи не містять. Посилання ГУ Держгеокадастру на відсутність підстав для відшкодування шкоди внаслідок недотримання процедури, встановленої Методикою визначення розміру, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, яка затверджена Постановою Кабінету Міністрів України від 25.07.2007 №963, судом відхилені. Розрахунок розміру шкоди завданої державі внаслідок самовільного зайняття двох земельних ділянок підтверджений висновком судової економічної експертизи №12762 від 12.01.2017. Заява ОСОБА_1 про застосування наслідків спливу строків позовної давності відхилена судом, оскільки про матеріальні втрати держави Прокурор довідався в рамках кримінального провадження. Кримінальне провадження було закрите ухвалою суду 05.04.2019. З позовом до суду в порядку цивільного судочинства Прокурор звернувся 10.06.2019, тобто в межах трирічного строку загальної позовної давності.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовної вимоги в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом порушені норми матеріального та процесуального права, рішення є незаконним та необгрунтованим. А саме, Прокурор повідомив ГУ Держеокадастру про підготвоку дійсної позовної заяви 31.05.2019, з позовом звернувся 10.06.2019. 19.06.2019 Близнюківський районний суд Харківської області відкрив провадження у справі. Прокурор не дотримав встановленого абзацем третім частини четвертої сатті 23 Закону України «Про прокуратуру» порядку представництва інтересів держави, виконавши процедуру лише формально, не надавши органу можливості самостійно захистити права держави. Суд першої інстанції помилково не застосував наслідки спливу строку позовної давності, оскільки про порушення права держави ГУ Держгеокадастру могло довідатися з 03.06.2016, з часу підписання акту приймання-передачі земельної ділянки. Суд безпідставно послався на те, що строк позовної давності починає обчислюватися з часу закриття судом кримінального провадження та послався на ч.2 ст. 265 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України). У кримінальному провадженні №42016221380000081 цивільний позов не заявлявся, тому й застосовувати ч.2 ст. 265 ЦК України не було підстав. Дійсний позов пред`явлений 10.06.2019, тобто Прокурор пропустив строк позовної давності, починаючи з 03.06.2016. 
ГУ Держгеокадастру у відзиві проти задоволення апеляційної скарги не заперечило. Зазначило, що обгрунтовуючи підстави для звернення до суду, Прокурор послався на необхідність вирішення проблеми суспільного значення, існування якої виправдовує застосування механізму стягнення шкоди, завданої державі внаслідок незаконної порубки лісу. У дійсній цивільній справі позов стосується відкшкодування шкоди, завданої незаконним зайняттям земельної ділянки. Розмір шкоди нарахований ОСОБА_1 на підставі довідки від 18.11.2016, складеної державним інспектором з охорони навколишнього середовища Харківської області Гринь С.Л. З 17.11.2016 органом, уповноваженим складати таки довідки, було ГУ Держгеокадастру, а не державний інспектор з охорони навколишнього середовища Харківської області. ГУ Держгеокадастру не є правонаступником Державної економічної інспекції у Харківській області. ГУ Держгеокадастру в листі від 24.05.2019 на звернення Прокурора повідомило, що управління не має відношення до розрахунку шкоди, завданої самовільним зайняттям земельної ділянки. У Прокурора були відсутні підстави звертатися до суду з позовом в інтересах держави в особі ГУ Держгеокадастру. ГУ Держгеокадастру не є належним позивачем у справі. 
Судова колегія, заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї в межах вимог, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, уважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з таких підстав.
Як установлено судом та вбачається із матеріалів справи, 10.06.2019 Прокурор звернувся до Близнюківського районного суду Харкіської облаті з дійсним позовом до Куликової К.А. в інтересах держави в особі ГУ Держгеокадастру (т.1 а.с. 1).
У якості підстав для здійснення представництва інтересів держави Прокурор послався на те, що частина коштів від відшкодування шкоди, заподіяної порушенням законодавства про охорону навколишнього середовища внаслідок господарської та іншої діяльності, зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України, частина – до спеціального фонду місцевих бюджетів. Економічна ситуація в Україні зумовлює необхідність збільшення надходжень до бюджету, тому Прокурор здійснює представництво інтересів держави в особі ГУ Держгеокадастру в суді. Незаконне та безоплатне використання природних ресурсів негативно влпиває на економіку, що потребує прокурорського реагування. ГУ Держгеокадастру здійнює державний нагляд (контроль) за дотриманням земельного законодавства, використанням й охороною земель усіх категорій та форм власності. Прокурор звертався до ГУ Держгеокадастру з листом про необхідність стягнення з ОСОБА_1 відшкодування шкоди 08.05.2019, проте управління листом від 24.05.2019 відмовилося здійснювати відповідне реагуваня. 31.05.2019 Прокурор направив управлінню повідомлення про підготовку позовної заяви для звернення до суду. На час подачі дійсного позову ГУ Держгеокадастру самостійно з позовом до ОСОБА_1 не звернулося. 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (KOROLEV v. RUSSIA (no. 2), № 5447/03, § 33, ЄСПЛ, від 01 квітня 2010 року; MENCHINSKAYA v. RUSSIA, № 42454/02, § 35, ЄСПЛ, від 15 січня 2009 року).
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
Тлумачення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).
У пункті 3 частини першої статті 131-1 Конституції України міститься відсилання до окремого закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким є Закон України «Про прокуратуру».
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу. Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 01 квітня 2008 року № 4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.
Відповідно до вимог ч.ч. 3,4 ст. 56 ЦПК України в редакції на час звернення до суду з позовом, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.
Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру», який набрав чинності 15 липня 2015 року. Частини перша, третя, четверта вказаної статті, в редакції на час звернення з позовом до суду, визначають, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.
Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.
Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 у зв`язку з наявністю розбіжностей, Велика Палата Верховного Суду уточнила висновки, зроблені у постановах: Великої Палати Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18; Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 927/246/18, від 16 квітня 2019 у справах № 910/3486/18 та № 925/650/18, від 17 та 18 квітня 2019 року у справах № 923/560/18 та № 913/299/18 відповідно, від 13 травня 2019 року у справі № 915/242/18; Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 0440/6738/18.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Перед Великою Палатою Верховного Суду постали такі питання: 1) чи повинен прокурор доводити бездіяльність компетентного органу або ж достатньо простого посилання на таку бездіяльність у позові при обґрунтуванні підстав для представництва; 2) якими доказами прокурор має доводити бездіяльність компетентного органу; 3) чи зобов`язаний прокурор перед зверненням до суду з`ясовувати причини бездіяльності такого органу або ж достатньо доведення самого факту бездіяльності без зазначення і доведення суду її причин.
Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.
Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
Верховний Суд України у постанові від 13 червня 2017 року у справі № п/800/490/15 (провадження № 21-1393а17) зазначив, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.
Однак суд, вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, не повинен установлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи.
Частиною сьомою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що в разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження. Таким чином, питання про те, чи була бездіяльність компетентного органу протиправною та які її причини, суд буде встановлювати за результатами притягнення відповідних осіб до відповідальності. Господарсько-правовий спір між компетентним органом, в особі якого позов подано прокурором в інтересах держави, та відповідачем не є спором між прокурором і відповідним органом, а також не є тим процесом, у якому розглядається обвинувачення прокурором посадових осіб відповідного органу у протиправній бездіяльності.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.
Одночасно Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.
У Рішенні від 05 червня 2019 року № 4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.
Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді згідно із частиною четвертою статті 56 ЦПК України має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу, про залишення позовної заяви без руху для усунення її недоліків і повернення в разі, якщо відповідно до ухвали суду у встановлений строк ці недоліки не усунуті.
На підтвердження наявності підстав для представництва інтересів держави Прокурор надав до суду першої інстанції лист вихідний номер 03-22/337вих-19 від 08.05.2019, яким в.о. начальника ГУ Держгеокадастру був повідомлений про те, що ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 05.04.2019 було закрите кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 щодо безпідставного використання нею земелних ділянок державної власності. Таким безпідставним використанням ОСОБА_1 завдала державі шкоду інтересам держави на суму 86 428 грн 10 коп. Управлінню було запропоновано до 24.05.2019 самостійно вжити заходи як уповноваженому органу для пред`явлення відповідного позову (т.1 а.с. 11). 
Листом від 24.05.2019 вихідний номер 10-20-5-1012/90-19 ГУ Держгеокадастру повідомило Прокуратуру про те, що управління не вбачає законних підстав для відшкодування ОСОБА_2 заявленої Прокурором шкоди (т.1 а.с. 12).
Листом № 04-51-2324-16 від 31.05.2016 Прокурор повідмив ГУ Держгеокадастру про підготовку позову до ОСОБА_1 з огляду на те, що прокуратура вбачає порушення інтересів держави, що підлягають захисту. 
Зі змісту ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та висновків, які містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18, вбачається, що прокурор повинен повідомити відповідний орган про свій намір пред`явити позов в інтересах цього органу з таким розрахунком, щоб останній мав можливість протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно звернутися до суду з позовом. При цьому, державний орган також повинен мати можливість призначити перевірку фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинити дії для виправлення ситуації, в тому числі, пред`явленням відповідного позову або аргументованим повідомленням прокурора про відсутність такого порушення чи не бажання звертатися до суду.
Згідно з положеннями ст. 5 Закону України№ 963-IV від19.06.2003 "Про державний контроль за використанням та охороною земель" (надалі Закон № 963-IV) органом, який здійснює державний контроль за використанням та охороною земель, дотриманням вимог законодавства України про охорону земель, проведення моніторингу родючості ґрунтів є центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі.
Відповідно до п. 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 № 215 (надалі Положення), державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.
Повноваження центрального органу виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі встановлені статтею 6 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель", до яких належить, зокрема, здійснення державного контролю за використанням та охороною земель у частині: додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства України та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю; виконання вимог щодо використання земельних ділянок за цільовим призначенням (пункт «а»); одержання в установленому законодавством порядку від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, власників і користувачів, у тому числі орендарів, земельних ділянок документів, матеріалів та іншої інформації, необхідної для виконання покладених на нього завдань (пункт «в»).
Відповідно до статті 9 вказаного Закону державний контроль за використанням та охороною земель, дотриманням вимог законодавства України про охорону земель і моніторинг ґрунтів здійснюються шляхом, зокрема: проведення перевірок; розгляду звернень юридичних і фізичних осіб; розгляду документації із землеустрою, пов`язаної з використанням та охороною земель.
Статтею 10 Закону № 963-IV передбачено, що державні інспектори у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель мають право: безперешкодно обстежувати в установленому законодавством порядку земельні ділянки, що перебувають у власності та користуванні юридичних і фізичних осіб, перевіряти документи щодо використання та охорони земель; давати обов`язкові для виконання вказівки (приписи) з питань використання та охорони земель і дотримання вимог законодавства України про охорону земель відповідно до їх повноважень, а також про зобов`язання приведення земельної ділянки у попередній стан у випадках, установлених законом, за рахунок особи, яка вчинила відповідне правопорушення, з відшкодуванням завданих власнику земельної ділянки збитків; складати акти перевірок чи протоколи про адміністративні правопорушення у сфері використання та охорони земель і дотримання вимог законодавства про охорону земель та розглядати відповідно до законодавства справи про адміністративні правопорушення, а також подавати в установленому законодавством України порядку до відповідних органів матеріали перевірок щодо притягнення винних осіб до відповідальності; у разі неможливості встановлення особи правопорушника земельного законодавства на місці вчинення правопорушення доставляти його до органів Національної поліції чи до приміщення виконавчого органу сільської, селищної, міської ради для встановлення особи порушника та складення протоколу про адміністративне правопорушення; викликати громадян, у тому числі посадових осіб, для одержання від них усних або письмових пояснень з питань, пов`язаних з порушенням земельного законодавства України; передавати до органів прокуратури, органів досудового розслідування акти перевірок та інші матеріали про діяння, в яких вбачаються ознаки кримінального правопорушення; проводити у випадках, встановлених законом, фотографування, звукозапис, кіно- і відеозйомку як допоміжний засіб для запобігання порушенням земельного законодавства України; звертатися до суду з позовом щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився.
Відповідно до п.4. Положення, Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань організовує та здійснює державний нагляд (контроль), зокрема, за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності (підпункту 25-1); складає протоколи про адміністративні правопорушення та розглядає справи про адміністративні правопорушення, накладає адміністративні стягнення (підпункт 25-7); розраховує розмір шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання їх не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву без спеціального дозволу, та вживає заходів до її відшкодування в установленому законодавством порядку (підпункт 25-8).
З викладеного вище вбачається, що саме на ГУ Держгеокадастру покладений обов`язок контролю за викорстанням земель сільськогосподарського призначення, розрахунку розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок та вжиття заходів до її відшкодування в установленому законодавством порядку. Прокурор листом № 03-22/337вих-19 від 08.05.2019 повідомив ГУ Держгеокадастр про завдання шкоди інтересам держави діями ОСОБА_1 Управління 24.05.2019 відповіло, що не вбачає підстав для відшкодування ОСОБА_1 шкоди. 
Колегія суддів уважає, що звертаючись до суду з дійсним позовом 10.06.2019 Прокурор дотримався визначеної статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» процедури попереднього повідомлення уповноваженого органу про порушення інтересів держави діями фізичної особи за умови допущення уповноваженим органом бездіяльності в захисті інтересів держави. В цій частині доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо незаконності рішення суду спростовуються матеріалами справи та вимогами законоавдства. 
Відповідно до частин 3,4 статті 57 ЦПК України якщо особа, яка має цивільну процесуальну дієздатність і в інтересах якої подана заява, не підтримує заявлених позовних вимог, суд залишає заяву без розгляду. Відмова органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, від поданого прокурором в інтересах держави позову (заяви), подання ним заяви про залишення позову без розгляду не позбавляє прокурора права підтримувати позов (заяву) і вимагати розгляду справи по суті.
З наданих 16.10.2019 пояснень вбачається, що ГУ Держгеокадастру пред`явлений Прокурором позов до ОСОБА_1 не підтримав (т.1 а.с. 57-60). Підставою незгоди було те, що розмір шкоди, нарахований ОСОБА_1 , обчислений на підставі довідки, складеної неналежним суб`єктом. 
Така незгода в силу вимог ч.4 ст.57 ЦПК України не є безумовною підставою для залишення позову Прокурора без розгляду, тому позов Прокурора належить розглянути по суті, визначивши його обгрунтованість. 
Так, ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 05.04.2019 у справі № 612/332/17 було закрито кримінальне провадження № 42016221380000081 від 29.06.2016, відкрите відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 197-1 КК України. Підставою для закриття стало закінчення строків давності притягнення особи до кримінальної відповідальності. 
При цьому кримінальне провадження № 42016221380000081 було відкрито відносно ОСОБА_1 через те, що вона як голова фермерського господарства «Ніка 2011» актом прийому – передачі від 03.06.2016 передала, а ГУ Держземагенства Харківської області від імені держави прийняло земельну ділянку площею 50,0000 га кадастровий номер 6320681500:01:000:0318, що розташована на території Бурбулатівської сільської ради Близнюківського району Харківської області. Знаючи, що у неї відсутнє право користування вказаною земельною ділянкою, а також те, що права користування суміжною земельною ділянкою площею 9,9475 га без кадастрового номеру, що розташована на території Острівщинської сільської ради Близнюківського району Харківської області, у ОСОБА_1 не було, на початку червня 2016 року ОСОБА_1 з метою отримання прибутків від вирощування та реалізації сільськогосподарської продукції, посіяла сільськогосподарську культуру соняшник на указаних вище земельних ділянках. 23.10.2016 ОСОБА_1 зібрала урожай сільськогосподарської культури соняшнику з указаних земельних ділянках.
Закриття кримінального провадження внаслідок закінчення строків притягнення особи до кримінальної відповідальності є нереабілітуючою обставиною. Вказане означає, що стосовно особи зібрано достатньо доказів для підозри у вчиненні кримінального правопорушення, однак через певні обставини кримінальне провадження щодо цієї особи виключається. 
Важливими умовами для закриття провадження внаслідок закічнення строків притягнення до кримінальної відповідальності є: а) підтвердження матеріалами кримінального провадження події кримінального правопорушення; б) наявність у діянні складу кримінального правопорушення; в) причетність підозрюваного до вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Таким чином, колегія суддів уважає доведеним факт використання ОСОБА_1 земельної ділянки площею 50,0000 га з кадастровим номером 6320681500:01:000:0318, що розташована на території Бурбулатівської сільської ради Близнюківського району Харківської області, та земельною ділянкою площею 9,9475 га без кадастрового номеру, що розташована на території Острівщинської сільської ради Близнюківського району Харківської області, без достатніх правових підстав для засівання сільськогосподарськими культурами та збирання з них урожаю.
Підстави для настання цивільно-правової відповідальності за порушення земельного законодавства встановлено, зокрема, Земельним кодексом України (надалі ЗК України).
Відповідно до ст. 152 ЗК України в редакції, що діялна станом на червень 2016 року, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Стаття 156 ЗК України визначає, що власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок, зокрема, неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки (п. «д»).
Зі змісту ст.157 ЗК України вбачається, що відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють, зокрема, громадяни, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів.
Статтею 211 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства за такі порушення, зокрема, як самовільне зайняття земельних ділянок (п. «б» ч.1).
Згідно зі ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача та вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.
Для застосування такого заходу відповідальності як відшкодування шкоди слід встановити у діях винної особи наявність усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення.
Самовільне зайняття земельних ділянок загальною площею 59,9475 га ОСОБА_1 встановлене ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 05.04.2019. Шкода, завдана інтересам держави, полягає в тому, що держава самостійно могла б одержати прибутки від використання зазначених вище земельних діялнок, але не отримала їх внаслідок протиправного використання відповядачем у справі. З указаного також вбачається наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та протиправною діяльністю ОСОБА_1 .
На підтвердження розміру завданої шкоди Прокурор надав суду висновок судової економічної експертизи № 12762 від 12.07.2017, у якому вказано, що розмір шкоди, завданої державі внаслідок самовільного зайняття двох земельних ділянок загальною площею 59,9475 га, складає 86 428 грн 10 коп. (т.1 а.с. 14-17).
ГУ Держгеокадастру, заперечуючи проти позову Прокурора, посилалося на те, що наданий Прокурором розрахунок складений без відповідних землевпорядних документів на підставі довідки, складеної особою, яка не мала права надавати таку довідку (т.1 а.с. 57-60). Такі ж доводи викладені управлінням у відзиві на апеляційну скаргу. 
Так, при складенні висновку експерта експерт керувався, зокрема, Методикою визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 25 липня 2007 року № 963, та використав довідку, складену державним інспектором з охорони навколишнього середовища Харківської області, від 18.11.2016 (т.1 а.с. 14-17).
Відповідно до п.7 вказаної методики в редакції, що діяла станом на час вникнення спірних правовідносин, розрахунок розміру шкоди, заподіяної державі, територіальним громадам внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, проводиться Держекоінспекцією та її територіальними органами або Держгеокадастром та його територіальними органами, а розміру шкоди, заподіяної юридичним та фізичним особам, - територіальними органами Держгеокадастру на підставі матеріалів обстежень земельних ділянок, проведених відповідно до Порядку виконання земельно-кадастрових робіт та надання послуг на платній основі державними органами земельних ресурсів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 листопада 2000 р. № 1619.
Отже, державний інспектор з охорони навколишнього середовища Харківської області був наділений повноваженнями для складення довідки, необхідної для визначення розміру шкоди, завданої неазконним зайняттям земельної ділянки. 
Посилання ГУ Держгеокадастру на те, що при проведенні експертизи експертом не були використані всі необхідні документи, які б підтверджували вчинення ОСОБА_1 правопорушення, спростовуються матеріалами справи та вимогами законодавства. Оскільки ні вказаною вище методикою, ні Порядком виконання земельно-кадастрових робіт та надання послуг на платній основі державними органами земельних ресурсів викладений управлінням перелік документів у якості обов`язкових доказів для розрахунку шкоди, завданою самовільним зайняттям земельної ділянки, не вказаний. А факт вчинення ОСОБА_1 правопорушення встановлений ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 29.06.2016.
Тому враховуючи викладене вище, колегія суддів уважає, що Прокурором обгрунтовано заявлено 86 428 грн 10 коп. до стягнення з ОСОБА_1 у якості відшкодування шкоди, завданої самовільним зайняттям земельної ділянки. 
Відповідно до статті 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.
Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).
За правилами частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Визначення початку перебігу позовної давності міститься у статті 261 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права.
Таким чином, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону.
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).
Колегія суддів уважає, що звертаючись до суду 10.06.2019 з дійсною позовною заявою Прокурор не пропустив строк позовної давності, оскільки ОСОБА_1 передала ГУ Держгеокадастру земелну ділянку площею 50 га з актом приймання-передачі від 03.06.2016. Даних про те, коли саме ОСОБА_1 протиправно засіяла вказану земельну ділянку та сусідню земельну ділянку матеріали справи не містять, наявне лише загальне посилання на те, що земельні ділянки були засіяні у червні 2016 року. Матеріалами справи беззаперечно не може бути встановлено, що саме з 03.06.2016 відбулося порушення прав держави на використання земельних ділянок і з цього часу ГУ Держгеокадастру мало дізнатися про порушення прав держави. Таке порушення відбулося з червня 2016 року в цілому. І підстави вважати, що 10.06.2019 Прокурор пропустив строк позовної давності відсутні. 
Колегія суддів погоджується з тим, що суд першої інстанції помилково послався на те, що Прокурор не пропустив строк позовної давності, оскільки кримінальне провадження було закрите 05.04.2019. Але на правильність загального висновку суду про задоаолення позову допущнна судом пмилка не вплинула. 
Враховуючи викладене вище, колегія суддів уважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 належить залишити без задоволення, рішення суду - без змін. 
Керуючись ст. ст. 371, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 26 листопада 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених частиною 3 статті 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови складений 19 травня 2021 року.

Головуючий                                 О.Ю.Тичкова 

Судді                          О.В. Маміна

П.Н. Пилипчук