УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 679/1529/19
Провадження № 22-ц/4820/501/21
Категорія: 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

05 травня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд в складі 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Корніюк А.П. (суддя – доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І.
секретар судового засідання Садік Н.Д.
за участю представників учасників справи
розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу №679/1529/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 20 січня 2021 року (суддя Стастюк Р.М., повне судове рішення складено 20 січня 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних нарахувань та трьох процентів річних від простроченої суми.
Заслухавши доповідача, пояснення представників учасників справи, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_2 зазначала, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 травня 2014 року по справі №686/24485/13 позбавлено батьківських прав ОСОБА_1 щодо неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнуто на користь позивачки аліменти на утримання сина у розмірі 500 грн щомісячно, починаючи з 02.12.2013 і до повноліття дитини та додаткові витрати на лікування дитини у розмірі 203272,76 грн. Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 10 грудня 2014 року вищевказане рішення в частині позбавлення батьківських прав скасовано та ухвалено нове рішення, яким в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав відмовлено, попереджено відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання сина, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ОСОБА_1 батьківських обов`язків; в решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. І рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 травня 2014 року в частині стягнення з ОСОБА_1 додаткових витрат на лікування дитини у розмірі 203272,76 грн набрало законної сили 10 грудня 2014 року. 
Позивачка вказує, що 14.01.2015 виконавчий лист по справі №686/24485/13 був пред`явлений до примусового виконання в Державну виконавчу службу Нетішинського міського управління юстиції і, оскільки це рішення відповідачем не виконане взагалі, тому з останнього підлягає до стягнення інфляційні втрати за весь час прострочення в сумі 232194,25 грн та три проценти річних від простроченої суми в розмірі 29321,40 грн. ОСОБА_2 посилається на те, що відповідач має змогу виконати рішення суду, оскільки його дохід в 2016 році склав 160144 грн, в 2017 році – 143529 грн, в 2018 році – 135451 грн та, крім того, ОСОБА_1 після постановлення рішення про стягнення додаткових витрат набув у власність, оформлене на нього та членів його сім`ї, нерухоме майно у вигляді земельних ділянок та автомобіль. Оскільки відповідач умисно ігнорує виконання рішення суду щодо стягнення додаткових витрат на утримання дитини, тому ОСОБА_2 просила стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 232194,25 грн інфляційних нарахувань за прострочення виконання зобов`язання та 29321,40 грн – три відсотки річних від простроченої суми. 

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 20 січня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 інфляційні нарахування за прострочення виконання зобов`язання за період з 10.12.2014 по 24.10.2019 в сумі 232194,25 грн та 3% річних від простроченої суми за період з 10.12.2014 по 24.10.2019 в сумі 29321,40 грн, а всього 261515 грн 65 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 2615 грн 16 коп.
Суд першої інстанції виходив із того, що грошове зобов`язання у національній валюті України в розмірі 203272,76 грн між сторонами виникло з 10.12.2014 (з часу набрання законної сили рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21.05.2014 по справі №686/24485/13) і відповідач ОСОБА_1 за невиконання цього грошового зобов`язання за період з 10.12.2014 по 24.10.2019 має нести відповідальність, передбачену ч. 2 ст. 625 ЦК України. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, апелянт вказує, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про задоволення позову, оскільки норми ЦК України, на які посилалася позивачка не можуть бути застосовані, оскільки у ОСОБА_1 не існувало грошового зобов`язання перед ОСОБА_2 , яке виникло з цивільних правовідносин. Апелянт вказує, що суд під час розгляду справи не встановив, з якого часу має місце прострочка виконання грошового зобов`язання та коли таке зобов`язання мало бути виконане відповідачем. Апелянт також вважає, що поза увагою суду залишилося те, що ст. 625 ЦК України не передбачає відповідальність за невиконання рішення суду щодо стягнення додаткових витрат. Крім того, ОСОБА_1 посилається на те, що ст. 510 ЦК України прямо вказує на сторін зобов`язання – кредитор та боржник, тоді як у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначено, що сторонами виконавчого провадження є стягувач та боржник. Разом з тим, як зауважує апелянт, судом не враховано, що постанову про відкриття виконавчого провадження на його адресу направлено не було. ОСОБА_1 вважає, що суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що позиції Великої Палати Верховного Суду у справах №758/1313/15 від 11.04.2018 та №686/21962/15 від 16.05.2018 мали місце під час перегляду процесуальних рішень, ухвалених по справах за позовами заявленими з інших підстав, з іншим предметом позову та не були пов`язані з сімейними правовідносинами, стягненням інфляційних втрат та 3% річних, що нараховані за невиконання рішення суду про стягнення додаткових витрат на дитину. Апелянт зазначає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулювалися та регулюються нормами СК України і до прийняття Закону України від 17.05.2017 №2037-VIII, що набрав чинності з 08.07.2017 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту прав дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» СК України не передбачав відповідальності за несплату додаткових витрат на дитину, а починаючи з 08.07.2017 відповідальність передбачена тільки у випадках, якщо має місце прострочка і винна поведінка платника додаткових витрат. Зважаючи на викладене, ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог. 

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 погоджується із висновками суду першої інстанції та просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. Так, позивачка зазначає, що факт невиконання ОСОБА_1 судового рішення про стягнення додаткових витрат є доведений та, крім того, як вбачається із апеляційної скарги, апелянтом цей факт визнається і не оспорюється. Оскільки відповідачем рішення суду взагалі не виконувалося, то прострочення виконання рішення виникло саме з 10 грудня 2014 року, що спростовує доводи апелянта про не встановлення судом конкретної дати виконання грошового зобов`язання. Позивачка вважає, що суд першої інстанції вірно визначився з характером спірних правовідносин та вірно застосував норми права, які регулюють ці правовідносини і прийшов до правильного висновку, що наявні підстави для застосування у цій справі приписи ч.2 ст. 625 ЦК України. 

Представник апелянта ОСОБА_1 ОСОБА_4 підтримала апеляційну скаргу з підстав у ній наведених та просить скасувати оскаржуване рішення та відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.
Представник позивачки ОСОБА_2 ОСОБА_5 проти апеляційної скарги заперечила та просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. 
Учасники справи до суду не з`явилися, хоча про день і час розгляду справи повідомлені належним чином.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція суду апеляційної інстанції
Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.
Заслухавши представників учасників справи та дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.
Суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував усі обставини справи та неправильно застосував норм матеріального права.
У зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та неправильним застосуванням норм матеріального права (не застосування ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», що підлягав до застосування) оскаржуване судове рішення підлягає зміні в частині суми стягнення із відповідача 3% річних від простроченої суми.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21.05.2014 позбавлено батьківських прав ОСОБА_1 щодо неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , 2010 року народження, у розмірі 500 грн щомісячно, починаючи з 02 грудня 2013 року і до повноліття дитини. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 додаткові витрати на лікування дитини ОСОБА_3 у сумі 203272,76 грн (т.1 а.с.6-7).
Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 10.12.2014 рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21.05.2014 в частині позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав скасовано та ухвалено нове рішення, змінивши розподіл судових витрат. В задоволенні позову ОСОБА_2 про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відмовлено. Попереджено ОСОБА_1 про необхідність змінити ставлення до виховання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , поклавши на орган опіки та піклування за місцем проживання дитини контроль за виконанням ОСОБА_1 батьківських обов`язків. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 2062,73 грн. В решті рішення суду залишено без змін (т.1 а.с. 9-11).
13.01.2015 на виконання вказаного рішення суду Хмельницьким міськрайонним судом Хмельницької області видано виконавчий лист №2/686/1027/14 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 додаткових витрат на лікування дитини ОСОБА_3 у сумі 203272,76 грн і 14.01.2015 ОСОБА_2 направила на адресу начальника відділу ДВС Нетішинського міського управління юстиції заяву про звернення цього виконавчого листа до примусового виконання.
19.01.2015 державним виконавцем відділу ДВС Нетішинського міського управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №46063579 щодо виконання зазначеного виконавчого листа і надано боржнику термін до 26.01.2015 для добровільного його виконання (т.1. а.с. 12-13, т. 2 а.с.4).
І судове рішення по цивільній справі №686/24485/13 станом на час постановлення оскаржуваного рішення не виконане та виконавчий лист №2/686/1027/14 від 13.01.2015 перебуває на примусовому виконанні у Нетішинському міському відділі державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) (т. 2).
Предметом позову у цій справі є стягнення на підставі ст. 625 ЦК України інфляційних втрат, 3 % річних нарахованих за період з 10.12.2014 року по 24.10.2019 року за невиконання грошового зобов`язання щодо стягнення додаткових витрат на лікування дитини.

Застосовані норми права і мотиви, з яких виходив апеляційний суд 

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. 
Також, частиною 1 ст. 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду (рішення від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України»).
У статті 509 ЦК України закріплено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Такий правовий висновок закріплений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).
При цьому у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, що викладений у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).
Також, Законом України №2037-У111 від 17.05.2017 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту прав дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», що набрав законної сили 08.07.2017 статтю 196 СК України доповнено частиною четвертою, відповідно до якої у разі прострочення оплати додаткових витрат на дитину з вини платника такий платник зобов`язаний на вимогу одержувача додаткових витрат сплатити суму заборгованості за додатковими витратами з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних із простроченої суми.
Платник додаткових витрат вважається таким, що прострочив оплату, якщо він не виконав свій обов`язок щодо оплати додаткових витрат у строк, встановлений рішенням суду або за домовленістю між батьками, а в разі їх відсутності або у разі невстановлення такого строку - після спливу семи днів після пред`явлення відповідної вимоги одержувачем додаткових витрат, який фактично їх оплатив.
Оскільки грошове зобов`язання у ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 виникло на підставі судового рішення по цивільній справі №686/24485/13, що набрало законної сили 10 грудня 2014 року; позивачка звернула виконавчий лист №2/686/1027/14 від 13.01.2015, що був виданий на виконання зазначеного судового рішення до примусового виконання і це зобов`язання на час ухвалення оскаржуваного рішення відповідачем не виконано та враховуючи позовні вимоги (період з 10.12.2014 по 24.10.2019), тому суд першої інстанції, прийшов до вірного висновку, що на спірні правовідносини поширюються вимоги частини 2 статті 625 ЦК України.
З огляду на вищенаведене, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального права в частині невірного застосування ст. 625 ЦК України є необґрунтованими. А не посилання суду першої інстанції в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення на ст. 196 СК України не може бути підставою для скасування цього рішення, адже при ухваленні рішення суд виходив з положень ч. 4 ст. 196 СК України і ці положення узгоджуються із положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України. 
Судова колегія вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що порушення ОСОБА_1 термінів виконання грошового зобов`язання породжує у позивачки право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми за час прострочення виконання грошового зобов`язання з 10.12.2014 по 24.10.2019 та обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивачки з врахуванням позовних вимог 232194,25 грн інфляційних втрат за період прострочення виконання грошового зобов`язання.
Не заслуговують на увагу і доводи апелянта в тій частині, що судом першої інстанції не було встановлено, коли таке зобов`язання мало бути виконано ОСОБА_1 , адже відповідач саме 10.12.2014 був присутній під час розгляду апеляційним судом його апеляційної скарги на рішення Хмельницького міськрайонного суду від 21.05.2014 по цивільній справі №686/24485/13 і був повідомлений про набрання зазначеним рішенням в частині стягнення з нього додаткових витрат на лікування дитини ОСОБА_6 у сумі 203272,76 грн законної сили та розумів, що з зазначеної дати у нього виникає обов`язок щодо виконання грошового зобов`язання на користь ОСОБА_2 . 
Ці обставини підтверджуються матеріалами справи (т.1 а.с. 9-11, т.2 а.с.4). 
Також, судова колегія не приймає до уваги як виконання грошового зобов`язання щодо сплати відповідачем додаткових витрат в сумі 4520,89 грн надану ОСОБА_1 квитанцію від 03.10.2019, адже ця сума коштів була зарахована виконавцем на виконання ОСОБА_1 зобов`язань по сплаті аліментів, що підтверджується розрахунком заборгованості за сплати аліментів від 21.01.2020 (т. 3 а.с. 14-16). 
І відповідно до довідки державного виконавця Нетішинського міського відділу ДВС Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції за №3954 від 21.01.2020 (т.3 а.с.13) за виконавчим листом по справі №2/686/1027/14 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на лікування дитини ОСОБА_3 у сумі 203272,76 грн перераховано стягувачеві лише 04.12.2019 (поза періодом позовних вимог) кошти у сумі 15500,50 грн. 
Разом з тим, судова колегія вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги в частині порушення судом першої інстанції норм матеріального права при вирішенні вимоги щодо стягнення з відповідача 3% річних за невиконання грошового зобов`язання за період з 10.12.2014 по 24.10.2019. 
Так, згідно довідки Славутського об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки Хмельницької області №14/7 від 23.04.2021 відповідач проходив військову службу в Збройних Силах України з 12.08.2015 по 12.04.2018 і вислуга років у Збройних Силах України становить: календарна – 02 роки 08 місяців 01 день, пільгова – 1 місяць 22 дні (т.3 а.с.10). 
Водночас, згідно п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.
Верховний Суд в постанові від 25.04.2018 у справі № 205/1993/17-ц зазначив, що особливий період діє в Україні від 17.03.2014, після оприлюднення Указу Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 «Про часткову мобілізацію».
З огляду на вищенаведене та з врахуванням перебування ОСОБА_1 на військовій службі в Збройних Силах України судова колегія вважає, що підлягає до стягнення із відповідача на користь позивачки 3% річних за невиконання грошового зобов`язання в сумі 13449 грн 42 грн (203272,76 грн (грошове зобов`язання) х 3 х 805 (днів за період з 10.12.2014 по 24.10.2019 з врахуванням перебування ОСОБА_1 на військовій службі з 12.08.2015 по 12.04.2018) /365 (днів) /100). 

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Отже, оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині стягнутих 3% річних підлягає до зміни із зменшенням стягнутих 3% річних від простроченої суми до 13449 грн 42 коп.
В частині стягнення інфляційних втрат рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 20 січня 2021 року підлягає залишенню без змін.

Розподіл судових витрат

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно пункту 3 частини 1 статті 5 України від 08.07.2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів, а тому ОСОБА_2 звільняється від сплати судового збору.
З огляду на те, що суд апеляційної інстанції змінює рішення в частині стягнутих 3% річних, тому стягнутий судом першої інстанції судовий збір підлягає зменшенню до 2455,64 грн (2615,16 грн (судовий збір, що підлягав до сплати за подання позовної заяви)*93,9 (% задоволених позовних вимог (245643,67 грн (сума задоволених позовних вимог*100% / 261515,65 грн) /100%).
Крім того, частиною 6 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Таким чином, ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги слід компенсувати судовий збір у розмірі 239,29 грн (3922,73 грн (судовий збір, що підлягав сплаті за подання апеляційної скарги) * 6,1 (% задоволених вимог апеляційної скарги) / 100). 

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382 – 384, 389, 390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 20 січня 2021 року в частині стягнутих 3% річних та судового збору змінити, зменшивши стягнуті 3% річних від простроченої суми до 13449 (тринадцять тисяч чотириста сорок дев`ять) грн 42 коп та судового збору до 2455 (дві тисячі чотириста п`ятдесят п`ять) грн 64 коп.
В решті рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 20 січня 2021 року залишити без змін. 
Компенсувати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ) за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України судові витрати в розмірі 239 (двісті тридцять дев`ять) грн 29 коп. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 13 травня 2021 року.

Судді                                          А.П. Корніюк

                                                І.В. П`єнта

О.І. Талалай