ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2021 р. 	Справа № 820/2098/17	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Любчич Л.В. ,  Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.01.2021, головуючий суддя І інстанції: Панов М.М., м. Харків, по справі № 820/2098/17
за позовом                ОСОБА_1  
до               Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області                       
про визнання неправомірними дій, визнання незаконними та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ

           ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Харківського приміського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області (далі по тексту - відповідач), в якому просив суд:  
- визнати неправомірними дії Харківського приміського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області по звільненню ОСОБА_1 із займаної посади у зв`язку із скороченням штату працівників з 20 квітня 2017 року; 
- визнати незаконним та скасувати наказ Харківського приміського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області №28-о від 19.04.2017 “Про звільнення з посади”; 
- поновити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на посаді; 
- стягнути з Харківського приміського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 25000,00 (двадцять п`ять тисяч) гривень.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що оскаржуваний наказ є протиправним та прийнятим з порушенням вимог ч.3 ст.2 КАС України, оскільки звільнення позивача проведено без урахування переваг позивача на залишення на роботі, визначених ст.42 КЗпП України, а саме, стажу роботи 16 років 2 місяці та 20 днів, наявність вищої юридичної освіти, подяк за сумлінну працю із виплатою грошової винагороди та відсутність дисциплінарних стягнень, статус інваліда ІІ групи, перебування на його утриманні малолітньої доньки. Стверджує, що підставою для стягнення з пенсійного органу моральної шкоди у розмірі 25 тисяч гривень, яку оцінив виходячи з критеріїв розумності та справедливості, є порушення відповідачем його прав та спричинення моральних страждань.
Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 08.08.2017 по справі № 820/2098/17 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Харківського приміського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області про визнання неправомірними дій, визнання незаконними та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди  - відмовлено.
          Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивачем 28.08.2017 подано апеляційну скаргу на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 08.08.2017.
          Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 17.10.2017 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Харківського окружного адміністративного суду від 08.08.2017 по справі № 820/2098/17 - без змін.
          Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанції позивачем 14.02.2018 подано касаційну скаргу на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 08.08.2017 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 17.10.2017.
          Постановою Верховного суду від 11.11.2020 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 08 серпня 2017 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 17 жовтня 2017 року скасовано, справу № 820/2098/17 направлено на новий розгляд до Харківського окружного адміністративного суду.
Скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій Верховний Суд зазначив, що суди не з`ясували чи здійснювався роботодавцем відповідний порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню; не досліджували та не оцінювали на предмет освітньо-кваліфікаційних вимог, досвіду роботи та обов`язків посадові інструкції головного спеціаліста новоствореного Відділу адміністрування, супроводження інформаційних систем, електронних реєстрів та захисту інформації та Відділу ведення електронних реєстрів та підтримки інформаційно-аналітичних систем, де працював позивач, вказавши при цьому лише те, що коло обов`язків працівників даних відділів взагалі не схожі та не споріднені.
Судами попередніх інстанцій не надано оцінки тому, що посади головних спеціалістів відділу прийому громадян (Нововодолазьке відділення), намір обійняти одну з яких мав позивач, не пропонувалися останньому і станом на 20.02.2017 - день попередження ОСОБА_1 про наступне вивільнення, були вакантними і лише 22.02.2017 були заміщені такими працівниками, як ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , не встановлено наявності чи відсутності переважного права позивача перед ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , як особи з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, щодо обіймання посади головного спеціаліста відділу прийому громадян (Нововодолазьке відділення).
Зважаючи на неповне з`ясування фактичних обставин у справі, вказаних у даній постанові Верховного Суду, та ненадання їм належної правової оцінки, що, на переконання суду касаційної інстанції, не може вважатися обґрунтованими рішеннями, зазначено, що суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, дійшли до передчасних висновків про дотримання відповідачем процедури звільнення позивача за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, визначеної статтями 40, 42, 49-2 цього Кодексу.
Відповідно до ч.5 ст.353 Кодексу адміністративного судочинства України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи.
Отже, в даному апеляційному провадженні справа розглядається з урахуванням наведених висновків суду касаційної інстанції.
          Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 23.12.2020 року замінено відповідача - Харківське приміське об`єднане управління Пенсійного фонду України Харківської області на правонаступника - Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі по тексту - ГУПФУ в Харківській області, відповідач).
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.01.2021 року по справі № 820/2098/17 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання неправомірними дій, визнання незаконними та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - задоволено частково.
          Визнано неправомірними дії Харківського приміського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області по звільненню ОСОБА_1 із займаної посади у зв`язку із скороченням штату працівників з 20 квітня 2017 року. 
          Визнано незаконним та скасовано наказ Харківського приміського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області №28-о від 19.04.2017 "Про звільнення з посади".
          Поновлено ОСОБА_1 на посаді, рівнозначній тій, яку він займав перед звільненням.
Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
          Звернуто до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді, рівнозначній тій, яку він займав перед звільненням.
          Звернуто до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.
          В задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовлено.
Відповідач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.01.2021 року по справі № 820/2098/17 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги пояснив, що враховуючи положення ст. 42 КЗпП України, абз. 2 ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII, кваліфікацію позивач отримав в управлінні виконуючи посадові обов`язки лише в одному відділі та за однією спеціалізацією - організація впровадження персоніфікованого обліку, ведення електронних реєстрів та підтримки інформаційних систем, а тому переважне право на залишення на роботі з урахуванням своєї кваліфікації - спеціаліста персоніфікованого обліку позивач має лише в порівнянні зі спеціалістами цього відділу (робочі місця спеціалістів з кваліфікацією позивача розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ), в той час як позивач звертав увагу на можливість працювати лише за адресою місцезнаходження двох структурних підрозділів по АДРЕСА_2 . При порівнянні посадових обов`язків головних спеціалістів вищевказаних відділів з посадовими обов`язками, які виконував позивач протягом 16-ти років роботи в органах Пенсійного фонду, відповідач дійшов висновку, що коло обов`язків взагалі не схожі та не споріднені, а тому, для визначення переваг при переведенні позивача в відділ обслуговування громадян та відділ призначення, перерахунку та виплати пенсії, що територіально розміщені в смт.Нова Водолага, неможливо врахувати його кваліфікацію, отриману в відділі персоніфікованого обліку.
Стверджує, що жодним нормативно- правовим актом не встановлено, що при проведенні скорочення чисельності або штату працівників, саме працівник має право вибору на якій саме території йому повинні запропонувати робоче місце відповідно до його кваліфікації і в якому саме відділі.
Вважає, що суд першої інстанції залишив поза увагою здійснений роботодавцем порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації працівників, які залишились на роботі із тими, які підлягали звільненню, з огляду на подані до суду 12.07.2017 року заперечення, в яких зазначено про менше навантаження на працівників відділу Нововодолазького району у порівнянні із спеціалістами відділу по вул. Євгена Котляра, 4 у м. Харкові та за наявності у позивача в роботі 52 помилкових звітів, наданих страхувальниками, відпрацювання ним лише 21 звіти (40%) без надіслання жодного листа до роботодавців та лише 3 листів до податкових органів. 
Вищенаведеному, на переконання апелянта, судом першої інстанції не надано належної правової оцінки, які і факту відмови позивача від запропонованих рівнозначних посад. Посада, яку займав ОСОБА_1 відрізняється від посад, запропонованих ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а тому не були запропоновані позивачу, у зв`язку з чим поновлення ОСОБА_1 на посаді, рівнозначній тій, яку він займав перед звільненнями, є виходом за межі позовних вимог та порушенням положень чинного законодавства. Висновки суду першої інстанції про неврахування стажу роботи ОСОБА_1 у порівнянні з іншими працівниками вважає помилковими, оскільки, станом на 20.02.2017 року стаж роботи ОСОБА_2 як спеціаліста з обслуговування громадян склав 10 місяців 19 днів, стаж роботи в органах Пенсійного фонду України  - 20 років 8 місяців та 28 днів, а стаж роботи ОСОБА_3 як спеціаліста з призначення та виплати пенсії склав 23 роки 5 місяців та в органах Пенсійного фонду України 15 років 11 місяців та 19 днів. Разом з цим, стаж роботи ОСОБА_1 за кваліфікацією спеціаліста персоніфікованого обліку в органах Пенсійного фонду склав 16 років та 20 днів.
Враховуючи, що позивач був проінформований про розгляд на профспілковому комітеті подання про вивільнення за скороченням штату працівників управління, проте, не реалізував право на звернення до профспілкового органу щодо порушення його прав та надав заяву щодо розгляду питання про згоду на звільнення відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 без його участі, наполягає, що він мав намір звільнитись з займаної посади з виплатою вихідної допомоги та компенсації. 
З огляду на те, що на переконання апелянта, відповідач належним чином виконав вимоги законодавства щодо працевлаштування позивача, пропонуючи йому вакантні посади чи наявну в управлінні роботу, яку він може виконувати з урахуванням його юридичної освіти, незважаючи на те, що у ОСОБА_1 відсутній досвід роботи за цією спеціальністю, внаслідок відмови ОСОБА_1 від запропонованих йому посад, наданням згоди профспілковою організацією на звільнення ОСОБА_1 , керуючись положеннями п.4 ч.1 ст.83, п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» № 889, п.1 ст. 40 КЗпП України, начальником управління цілком правомірно видано наказ від 19 квітня 2017 року №28-о про звільнення з посади головного спеціаліста відділу ведення електронних реєстрів та підтримки інформаційно-аналітичних систем ОСОБА_1 з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньої місячної заробітної плати відповідно до п.4 ст.87 Закону № 889 та компенсації за невикористану щорічну основну оплачувану відпустку та щорічну додаткову оплачувану відпустку.
Позивач, у надісланому відзиві на апеляційну скаргу, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що прийнято із дотриманням норм матеріального та процесуального права, при повному та всебічному дослідженні наявних в матеріалах справи доказів та встановлених фактичних обставин у справі. На спростування доводів апеляційної скарги наводить твердження про відсутність пояснень апелянта з приводу порушення ст.49-2 КЗпП України щодо обов`язку запропонувати позивачу іншу роботу в органах пенсійного фонду під час попередження про звільнення, наявності у позивача вищої освіти, тривалості трудових відносин в органах Пенсійного фонду, перевірки здатності особи успішно здійснювати професійну діяльність у певній галузі, порівняльного аналізу продуктивності праці та кваліфікації тих працівників, які залишились на роботі і тих, які звільнені. 
Відповідно до ч. 3 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 має повну вищу освіту за спеціальністю “Правознавство”, що підтверджується дипломом спеціаліста, виданим 07 лютого 2009 року Національною юридичною академією України імені Ярослава Мудрого.
ОСОБА_1 , згідно даних трудової книжки, наказом №10-О від 01.02.2001 призначений на посаду головного спеціаліста-економіста Нововодолазького районного управління пенсійного фонду України у Харківської області. Наказом №12-О від 18.06.2013 переведений на посаду головного спеціаліста - системотехніка цього ж відділу. Наказом №11-ОС від 31.12.2016 звільнений з посади в порядку переведення до Харківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області згідно з п. 5 ст. 36 КЗпП України. Наказом №04-ОС від 01.04.2016 призначений на посаду головного спеціаліста відділу ведення електронних реєстрів та підтримки інформаційно-аналітичних систем Харківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області.
На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 21.12.2016 №988 “Деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України” Харківське об`єднане управління Пенсійного фонду України Харківської області перейменовано на Харківське приміське об`єднане управління Пенсійного фонду на Харківської області.
Начальником Управління 16 лютого 2017 року, на підставі постанови правління Пенсійного фонду України від 22.12.2016 №29-1 “Про примірні структури територіальних органів Пенсійного фонду України”, видано наказ № 26 “Про введення в дію штатного розпису Харківського приміського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області”.
Відповідно до п. 10 Положення №28-2 та у зв`язку із затвердженням штатного розпису Харківського приміського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області на 2017 рік, введеного в дію з 2017 року наказом Управління № 26, начальником Управління видано наказ 16 лютого 2017 року №28 “Про внесення змін до штатного розпису Харківського приміського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області”, яким на базі “Відділу ведення електронних реєстрів та підтримки інформаційно-аналітичних систем”, де працював ОСОБА_1 , та "Відділу адміністрування і захисту інформаційно-аналітичних систем” утворено “Відділ адміністрування, супроводження інформаційних систем, електронних реєстрів та захисту інформації” із штатною чисельністю 12 штатних одиниць.
Наказом № 29 від 20.02.2017 працівників Харківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області, у кількості 91 осіб, включаючи позивача, ОСОБА_1 попереджено про зміну істотних умов державної служби, що підтверджено підписом позивача (копія наказу та додаток № 2 до наказу № 29 від 20 лютого 2017 року).
07.03.2017 начальник Управління Нелуп Є.П. письмово звернувся до ОСОБА_1 з пропозицією переведення на посаду головного спеціаліста Мереф`янського відділу з питань призначення, перерахунку та виплати пенсії, на період відпустки по вагітності та пологам основного працівника, або на посаду головного спеціаліста Харківського відділу з питань призначення, перерахунку та виплати пенсії №1 на період відпустки по догляду за дитиною до 6 років, до її фактичного виходу на роботу.
Проте, позивачем запропоновані вище посади було відхилено, про що свідчить відповідний підпис на цьому листі. Позивач при відмові від запропонованих посад посилався на те, що він є інвалідом та враховуючи територіальне розміщення Управління може працювати лише за адресою: АДРЕСА_2 , де розміщені два структурні підрозділи Управління (Нововодолазький відділ обслуговування громадян та Нововодолазький відділ з питань призначення, перерахунку та виплати пенсій).
Згода на звільнення позивача надана профспілковим комітетом Харківського приміського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області у протоколі від 18.04.2017 №06.
Наказом № 28-О від 19.04.2017 позивача звільнено з посади у зв`язку із скороченням штату державних службовців згідно п. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу", п. 1 ст. 40 КЗпП України, про що вчинено запис в трудовій книжці.
Не погоджуючись із звільненням з посади позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог в частині визнання неправомірними дій, наказу про звільнення та поновлення на посаді суд першої інстанції дійшов висновку, що у зв`язку з ненаданням відповідачем належних та допустимих доказів в обґрунтування правомірності звільнення ОСОБА_1 за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та дотримання процедури звільнення ОСОБА_1 , передбаченої ст.ст. 40, 42, 49-2 КЗпП України, наявні підстави для скасування вказаного наказу та поновлення позивача на посаді, рівнозначній тій, яку він займав перед звільненням.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з відсутності доказів факту заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України (перегляду підлягає рішення суду в частині задоволених позовних вимог), колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VІІІ (далі по тексту - Закон № 889-VІІІ в редакції чинній на час виникнення спірних відносин), підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.
Приписами ст. 87 Закону № 889-VІІІ визначено, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю. Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.
Згідно з вимогами ч. 5 ст. 22 Закону № 889-VІІІ у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, здійснюється без обов`язкового проведення конкурсу.
Рівнозначна посада - посада державної служби, що належить до однієї групи оплати праці з урахуванням юрисдикції державного органу (п. 6 ч. 1 ст. 2 Закону № 889-VІІІ.
За визначенням, наведеним у п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2, 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення в зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також в разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.
В силу ч.2 ст. 42 КЗпП України переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із скороченням чисельності чи штату працівників внаслідок змін в організації виробництва і праці із змінами в організації виробництва і праці надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат. 
Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України (ч.3 ст. 42 КЗпП України).
З аналізу норм ст. 42 КЗпП України вбачається, що визначальним критерієм для визначення наявності переважного права на залишенні на роботі при скороченні чисельності штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці є саме рівень кваліфікації працівника та продуктивність праці, а тому при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.
Для такої перевірки повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо. 
Однією з істотних ознак більш високої продуктивності праці є дисциплінованість працівника,  що зумовлює при застосуванні положень ст. 42 КЗпП України щодо переважного права на залишення на роботі враховування, в тому числі і наявність дисциплінарного стягнення.
Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в ч. 2 ст. 42 КЗпП України.
Відповідно до п. 12 ст. 1 Закону України "Про вищу освіту" кваліфікація - офіційний результат оцінювання і визнання, який отримано, коли уповноважена установа встановила, що особа досягла компетентностей (результатів навчання) відповідно до стандартів вищої освіти, що засвідчується відповідним документом про вищу освіту.
За визначенням п.п. 8, 13, 20, 21 ст. 1 Закону України "Про вищу освіту" компетентність - динамічна комбінація знань, вмінь і практичних навичок, способів мислення, професійних, світоглядних і громадянських якостей, морально-етичних цінностей, яка визначає здатність особи успішно здійснювати професійну та подальшу навчальну діяльність і є результатом навчання на певному рівні вищої освіти; галузь знань - основна предметна область освіти і науки, що включає групу споріднених спеціальностей, за якими здійснюється професійна підготовка; спеціальність - складова галузі знань, за якою здійснюється професійна підготовка; спеціалізація - складова спеціальності, що визначається вищим навчальним закладом та передбачає профільну спеціалізовану освітньо-професійну чи освітньо-наукову програму підготовки здобувачів вищої та післядипломної освіти.
Отже, кваліфікація як рівень досягнення компетентності є результатом навчання на певному рівні вищої освіти, який визначає здатність особи успішно здійснювати професійну діяльність у певній галузі.
Для виявлення працівників, які мають переважне право на залишення на роботі, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом приготування довідки у довільній формі про результати порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі. Тобто, ці обставини повинен з`ясовувати сам суб`єкт владних повноважень, приймаючи відповідне рішення. 
Разом з цим, як встановлено колегією суддів будь-яких документів, які б підтверджували здійснення порівняльного аналізу з наведенням даних, що засвідчують наявність переважного права одного працівника Пенсійного фонду перед іншим на залишення на роботі у спірних відносинах відповідачем не надано.
У надісланих до суду першої інстанції запереченнях-поясненнях пенсійний орган зазначив про здійснення порівняння переваги на залишення на роботі кожного працівника шляхом заслуховування усної характеристики кожному працівнику начальників структурних підрозділів (т.1 а.с.177), що в письмовій формі не оформлювалося. 
В обґрунтування наявності чи відсутності переважного права позивача перед ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як особи з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, щодо обіймання посади головного спеціаліста відділу прийому громадян (Нововодолазьке відділення), відповідач наводить підстави визначення переважного права на залишення на роботі для ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .
Водночас, посади головних спеціалістів відділу прийому громадян (Нововодолазьке відділення), намір обійняти одну з яких мав позивач, були заміщені такими працівниками, як ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , про яку апелянт вказує лише в апеляційній скарзі і тільки в частині наявності у останньої більшого стажу роботи в даній установі.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 має повну вищу освіту за спеціальністю «Правознавство», що підтверджується дипломом спеціаліста, виданим 07 лютого 2009 року Національною юридичною академією України імені Ярослава Мудрого. та в органах Пенсійного фонду працює з лютого 2001 року.
Разом з цим, в матеріалах справи відсутні будь-які пояснення та докази щодо наявності вищої освіти у ОСОБА_3 , переведеної на посаду головного спеціаліста Нововодолазького відділу з питань призначення, перерахунку та виплати пенсії та, як наслідок, переваги в порівняння з позивачем в цій частині.
Виходячи зі змісту заперечень-пояснень відповідача, ОСОБА_2 здобула базову вищу освіту за кваліфікацією бухгалтера, закінчивши Харківський технікум залізничного транспорту за спеціальністю «Бухгалтерський облік» (т.1 а.с.177), що на думку колегії суддів не може засвідчувати більш високий рівень компетентності на посаді головного спеціаліста Нововодолазького відділу обслуговування громадян, посадові обов`язки якого не передбачаються ведення бухгалтерського обліку або звітності, аніж має позивач.
Посилання апелянта на незастосування ОСОБА_1 у роботі саме знань юриста, отриманих під час навчання у Національній юридичній академією України імені Ярослава Мудрого, колегія суддів вважає такими, що ґрунтуються на припущеннях, та не усувають тих розбіжностей, які встановлені судом апеляційної інстанції.
Крім того, за наявними в матеріалах справи відомостями щодо присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів) ОСОБА_1 на підставі наказу Нововодолазького районного управління Пенсійного фонду України в №27-о від 03.05.2001 та подання заступника начальника - начальника відділу організації впровадження персоніфікованого обліку ОСОБА_1 - головному спеціалісту відділу організації впровадження персоніфікованого обліку присвоєно 15 (п`ятнадцятий) ранг державного службовця з 01.05.2001 (т.1 а.с.68). З  01.05.2003 на підставі подання заступника начальника - начальника відділу СПОВ ОСОБА_1 , як головному спеціалісту відділу організації впровадження персоніфікованого обліку, присвоєно 14 (чотирнадцятий) ранг державного службовця, а з 01.05.2005 - 13 (тринадцятий ) ранг що підтверджується наказами Управління Пенсійного фонду України в Нововодолазькому районі в №10-о від 26.05.200, №10-о від 06.05.2005 (т.1 а.с.70, 77). З 01.05.2016 головному спеціалісту ОСОБА_1 присвоєно 9 ранг державного службовця, що підтверджується наказом Харківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області №22-о від 31.05.2016 (т.1 а.с.98).
Атестаційними листами від 13.12.2004, від 27.11.2007, від 17.11.2010, від 19.11.2013 підтверджено відповідність   ОСОБА_1 займаній посаді у відповідні роки (т.1 а.с.76, 81, 85, 91).
Щодо підвищення кваліфікації ОСОБА_1 , з 19.03.2001 по 30.03.2001 року встановлено, що згідно свідоцтва про підвищення кваліфікації СПК НОМЕР_1 позивач навчався на курсах Міжгалузевого ІПК кадрів при Харківському державному політехнічному університеті за темою «Інформаційні системи  у менеджменті  пенсійного забезпечення» (т.1  а.с. 67).
З 19.01.2004 по 22.01.2004 ОСОБА_1 підвищував кваліфікацію на тематичному семінарі “Системотехнічна концепція ІКІС та технологія впровадження підсистеми ЄРС” у Харківському регіональному інституті Національної академії державного управління при Президентові України, що підтверджується свідоцтвом ОЦ 8098/04 від 22.01.2004 та характеристикою ОСОБА_1 , яка затверджена начальником управління Пенсійного фонду України в Нововодолазькому районі 03.11.2004 року (т.1 а.с.73, 75).
З 05.06.2006 по 09.06.2006 позивач підвищував кваліфікацію в червні 2006 року на тематичному семінарі “Організація роботи з призначення та виплати пенсій” у Харківському регіональному інституті Національної академії державного управління при Президентові України, що підтверджується відповідним свідоцтвом від 09.06.2006 та затвердженою Начальником управління Пенсійного фонду України в Нововодолазькому районі 15.11.2007 року характеристикою ОСОБА_1 (т.1 а.с.79-80).
Щодо продуктивності праці ОСОБА_1  слід зауважити, що відповідно до витягу з наказу від 26.12.2011 року №51-о, виплачено ОСОБА_1 , головному спеціалісту - системотехніку відділу персоніфікованого обліку, інформаційних систем та мереж, за зразкове виконання посадових обов`язків, відсутність порушень трудової дисципліни за п`ять років грошову винагороду в розмірі однієї середньомісячної заробітної плати, як такому, що має 10 років безперервного стажу державної служби в органах державної влади.
Доказів наявності дисциплінарного стягнення позивача за період його роботи в органах Пенсійного фонду з 2001 року по день звільнення у 2016 році відповідачем не надано ані до суду першої ані до суду апеляційної інстанцій.
Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не враховано додаток-інформацію від 12.07.2017 року щодо навантаження спеціалістів відділу, в якому працював позивач, з якої вбачається відпрацювання позивачем лише 21 або 40% помилкових звітів, наданих страхувальниками та залишення ним невідпрацьованих 31 помилковий звіт, що складає 60%, не надіслання жодного листа до роботодавців та лише 3 листа до податкових органів, за умов найменшого навантаження у порівняння із працівниками інших відділів, колегія суддів вважає неприйнятними, оскільки зазначений лист від 12.07.2017 року №5243-04/44 не містить інформацію про меншу продуктивність праці саме позивача у порівнянні з іншими співробітниками пенсійного органу. 
При цьому колегія суддів враховує, що за підсумками проведення щорічної оцінки виконання державними службовцями покладених на них обов`язків і завдань ОСОБА_1 отримав за 2002, 2005, 2007, 2009, 2010, 2011, 2012, 2013 роки оцінку “добра”, за 2003 рік оцінку “висока”, що підтверджується наказами про підсумки проведення щорічної оцінки виконання державними службовцями покладених на них обов`язків та завдань № 27 від 21.03.2003, № 42 від 16.04.2004,  № 19 від 10.03.2006, № 37 від 18.04.2008, № 27 від 19.02.2010, № 29 від 10.03.2011, № 33 від 15.02.2012, № 23 від 28.02.2013, № 36 від 19.03.2014 (т.1 а.с.69, 74, 78, 82, 83, 86, 88, 89, 92), що свідчить про «добру» продуктивність праці саме ОСОБА_1 .
Також колегією суддів встановлено, що порівняльного аналізу продуктивності праці і кваліфікації ОСОБА_1 із працівниками ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , пенсійним органом здійснено не було, що відповідачем не спростовується.
Щодо досвіду роботи ОСОБА_1 апелянт зазначив, що кваліфікацію спеціаліста персоніфікованого обліку позивач отримав в управлінні, працюючи в одному відділі за спеціалізацією - організації впровадження персоніфікованого обліку, ведення електронних реєстрів та підтримки інформаційних систем.
Матеріалами справи підтверджено наявність безперервного стажу роботи позивача в органах Пенсійного фонду України впродовж 16 років 2 місяці та 20 днів.
Як зазначено в запереченнях-поясненнях від 04.08.2017 (т.1 а.с.174-181) станом на 20.02.2017 року безперервний стаж роботи ОСОБА_2 в органах Пенсійного фонду України склав 20 років 8 місяців 28 днів.
Загальний стаж роботи ОСОБА_3 за кваліфікацією спеціаліста з призначення та виплати пенсій складав 23 роки 5 місяців, безперервний стаж роботи в органах Пенсійного фонду України 15 років 11 місяців 19 днів.
Нормами п.3 ч.2 ст. 42 КЗпП України передбачено при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації надання переваги в залишенні на роботі працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації.
Отже, навіть за умов однакової продуктивності праці і кваліфікації ОСОБА_1 із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , остання має менший безперервний стаж роботи в органах Пенсійного фонду України (більше 15 років) у порівнянні із позивачем (більше 16 років).
Враховуючи відсутність складеного на день звільнення позивача здійсненого пенсійним органом порівняльного аналізу продуктивності праці і кваліфікації позивача із іншими працівниками, зокрема, ОСОБА_2 та   ОСОБА_3 , які залишилися на роботі, оцінки на предмет освітньо-кваліфікаційних вимог, досвіду роботи, та встановлення судом апеляційної інстанції вищенаведених фактичних обставин у справі, є підстави вважати, що відповідачем при звільненні позивача з посади недотримано положення ст. 42 КЗпП України.
Посилання апелянта та відмінність посадових інструкцій головного спеціаліста новоствореного Відділу адміністрування, супроводження інформаційних систем, електронних реєстрів та захисту інформації та Відділу ведення електронних реєстрів та підтримки інформаційно-аналітичних систем, де працював позивач, колегія суддів відхиляє, оскільки деякі пункти зазначених інструкції споріднені за своїм змістом та призначенням, зокрема, п.2.1.2 та 2.1.8 щодо забезпечення організаційно методологічної підтримки та поточної експлуатації програмного забезпечення, системи електронного документообігу, п.2.1.6 та п.2.1.6 щодо забезпечення захисту інформації в інформаційно-телекомунікаційній системі (т.1 а.с.154-158). Крім того, зазначені доводи апелянта не можуть засвідчувати наявність переваги залишення на роботі саме   ОСОБА_2 та   ОСОБА_3 у повірянні із позивачем.
Приписами ст. 49-2 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівнику всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.
Однак, в порушення вказаної норми права при попередженні 20.02.2017 року позивача про звільнення жодної з наявних вакантних посад, які він міг би обіймати відповідно до своєї кваліфікації, йому запропоновані не були і лише 07.03.2017 року запропоновано посади головного спеціаліста Мереф`янського відділу з питань призначення, перерахунку та виплати пенсії, на період відпустки по вагітності та пологам основного працівника, та посаду головного спеціаліста Харківського відділу з питань призначення, перерахунку та виплати пенсії №1 на період відпустки по догляду за дитиною до 6 років, до її фактичного виходу на роботу.
Водночас, посади головних спеціалістів відділу прийому громадян (Нововодолазьке відділення), намір обійняти одну з яких мав позивач, не пропонувалися останньому і станом на 20.02.2017 (день попередження ОСОБА_1 про звільнення), були вакантними, оскільки лише 22.02.2017 були заміщені такими працівниками, як ОСОБА_2 та   ОСОБА_3 .
Доводи апелянта про відсутність підстав для пропонування роботи позивачу в органах Пенсійного фонду під час попередження про звільнення, з огляду на відсутність у ОСОБА_1 належної кваліфікації для роботи у Нововодолазькому відділенні з обслуговування громадян та Нововодолазькому відділенні з призначення та виплати пенсії є безпідставними та такими, що не узгоджуються з приписами ст. 49-2 КЗпП України.
Крім того, станом на день попередження про звільнення всупереч положенням, позивачу не запропоновано жодної вакантної посади ані у Нововодолазькому відділенні, ані в будь-якому іншому відділенні відповідача, що додатково свідчить про порушення відповідачем процедури звільнення ОСОБА_1 .
Колегія суддів зауважує, що в подальшому (07.03.2017 року) позивачу були запропоновані посади спеціаліста Мереф`янського та Харківського відділу з питань призначення, перерахунку та виплати пенсії, тобто тієї ж кваліфікації, що потребує робота у відділенні з питань призначення, перерахунку та виплати пенсії, зокрема, у Нововодолазькому, на яку позивач претендував.
Таким чином при здійсненні процедури звільнення ОСОБА_1 за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України відповідачем не було дотримано вимог ст.ст. 40, 42, 49-2 КЗпП України.
З огляду на викладене, враховуючи встановлені судом апеляційної інстанції обставини, колегія суддів вважає неправомірними дії пенсійного органу щодо звільнення ОСОБА_1 із займаної посади у зв`язку із скороченням штату працівників з 20 квітня 2017 року, а тому неправомірним та таким, що підлягає скасуванню є наказ Харківського приміського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області №28-о від 19.04.2017 "Про звільнення з посади".
Відповідно до ч. 1 ст. 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. 
З огляду на викладене, враховуючи, що Харківське приміське об`єднане управління Пенсійного фонду України Харківської області було припинено, а його правонаступником є Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, належним способом захисту порушеного права позивача в цій частині буде поновлення ОСОБА_1 на посаді в Головному управління пенсійного фонду України, яка рівнозначна тій, яку він займав перед звільненням.
Разом з цим, ефективним способом захисту прав позивача є його поновлення на посаді з наступного робочого дня за днем звільнення (20.04.2017), тобто з 21.04.2017 року.
Частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про оплату праці» (із змінами і доповненнями) порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Так, підпунктом «з» пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100), встановлено, що вказаний Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадку вимушеного прогулу.
Пунктом 2 вказаного Порядку №100 визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Відповідно до пункту 5 цього Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Згідно з пунктом 8 цього ж Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Як зазначалось вище, днем звільнення позивача є 20.04.2017. Отже, двома попередніми місяцями перед звільненням є лютий 2017 року (20 робочих днів) та березень 2017 року (22 робочих дні).
Виходячи зі змісту наявного в матеріалах справи витягу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, заробітна плата позивача за останні два місяці перед звільненням становила 5102,75 грн та 4936,00 грн відповідно, тобто середньо місячна заробітна плата позивача складає 10038,00 грн ( (5102,75+4936,00)/2 = 5019,00).
Так, у лютому 2017 року та березні 2017 року було усього 42 робочих дні, отже середньоденна заробітна плата позивача за два повністю відпрацьованих місяці склала 239,02 грн (10038,75/42).
Отже, враховуючи, що першим робочим днем після звільнення позивача є 21.04.2017, справу вирішено по суті 19.01.2021, то на період часу вимушеного прогулу позивача з 21.04.2017 по 19.01.2021 (включаючи перший та останній день цього проміжку) припадає всього 934 робочих дні.
З урахуванням викладеного, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21.04.2017 по 19.01.2021 у сумі 223 244,68 грн (239,02 грн (середньоденний заробіток позивача) х 934 дні (робочі дні за час вимушеного прогулу)) з відповідним відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів.
Відповідно до п.п. 2, 3 ч.1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.
З огляду на задоволення позовних вимог позивача про поновлення на посаді та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць, що, як зазначено вище, становить 5019 грн.
Частиною 2 статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Суд, у цій справі, також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (п. 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення. 
Згідно з п.4 ч.1 ст.317 КАС України порушення норм процесуального права є підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ч.4 ст.317 КАС України).
Беручи до уваги, що суд першої інстанції під час вирішення спірних правовідносин не визначив дату з якої позивач підлягає поновленню на посаді та розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який належить стягнути, а також розмір такої суми, який підлягає стягненню у межах суми стягнення за один місяць в порядку негайного виконання, резолютивну частину рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.01.2021 по справі № 820/2098/17 слід змінити, виклавши абзаци 4, 5, 7 резолютивної частини рішення в наступній редакції: «Поновити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на посаді в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області, рівнозначній тій, яку він займав перед звільненням з 21 квітня 2017 року. Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (Майдан Свободи, Держпром, 3 під., 2 пов., м. Харків, 61022, ЄДРПОУ 14099344) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу у загальній сумі 223 244,68 грн. Звернути до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (Майдан Свободи, Держпром, 3 під., 2 пов., м. Харків, 61022, ЄДРПОУ 14099344) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 5019,00 грн». 
Керуючись  ч.4 ст.229, ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області - залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 19.01.2021 по справі № 820/2098/17 - змінити шляхом викладення абзаців 4, 5, 7 резолютивної частини рішення  в наступній редакції: 
«Поновити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на посаді в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області, рівнозначній тій, яку він займав перед звільненням з 21 квітня 2017 року.
Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (Майдан Свободи, Держпром, 3 під., 2 пов., м. Харків, 61022, ЄДРПОУ 14099344) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу у загальній сумі 223   244,68 грн.
Звернути до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (Майдан Свободи, Держпром, 3 під., 2 пов., м. Харків, 61022, ЄДРПОУ 14099344) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 5019,00 грн».
В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.01.2021 по справі № 820/2098/17 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Т.С. Перцова 	
Судді	   	Л.В. Любчич    С.П. Жигилій