ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2021 р. 	Справа № 520/10914/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Жигилія С.П. ,  Русанової В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.03.2021, головуючий суддя І інстанції: Шляхова О.М., м. Харків, повний текст складено 09.03.21  по справі № 520/10914/2020
за позовом                 ОСОБА_1  
до                Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області                        
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

                                                            ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту – ОСОБА_1 , позивач) звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі по тексту – ГУПФУ в Харківській області, відповідач), в якому просила суд:
- визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області № 16 від 24.06.2019р. про відмову в поновленні виплати пенсії за віком ОСОБА_1 ; 
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області перерахувати розмір та поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з дати припинення, як непрацюючому пенсіонеру, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, здійснити осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України, починаючи з 01.10.2017р. та виплачувати на визначений пенсіонером банківський рахунок.
В обґрунтування позовних вимог посилалась на протиправність відмови ГУ ПФУ в Харківській області в поновленні виплати пенсії позивачу за віком від 03.12.2019 з підстав ненадання довідки про взяття на облік до Єдиної інформаційної бази даних внутрішньо переміщених осіб або рішення управління праці та соціального захисту населення про відмову в видачі такої довідки, оскільки поновлення виплати пенсії здійснюється за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії. Оскільки з березня до травня 2016 року позивач отримувала пенсію за віком в Індустріальному районі м. Харкова, як переселенець, проте, у зв`язку із виїздом за кордон на постійне місце проживання, виплату пенсії було припинено, позивач вказала, що, враховуючи рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009 має підстави для поновлення конституційного права на виплату пенсії, при цьому пенсійний орган, з огляду на наявність у нього необхідних документів (заяви, паспорту громадянина України для виїзду з кордон, пенсійного посвідчення, картки платника податків) має відновити виплату пенсії ОСОБА_1 саме в порядку, передбаченому ст.46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" без обмеження будь-яким строком за минулий час з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, з урахуванням зростання середньої зарплати та показника інфляції та надбавки до пенсії, як дитині війни.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 09.03.2021 року у справі № 520/10914/2020, прийнятим в порядку спрощеного провадження без виклику сторін, адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 , адреса для листування: АДРЕСА_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, 5, Держпром, 3 під., 1 пов., м. Харків, 61022, код ЄДРПОУ 14099344) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково.
Визнано протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області № 16 від 24.06.2019 про відмову в поновленні виплати пенсії за віком ОСОБА_1 .
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області провести поновлення та виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 01.05.2016 відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на підставі документів, що знаходяться в пенсійній справі, з компенсацією втрати частини доходів.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на грубе порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.03.2021 року у справі № 520/10914/2020 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що позивачу відмовлено в поновлені виплати пенсії у зв`язку з відсутністю підтвердженої довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи або рішення управління праці та соціального захисту населення про відмову в видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, оскільки починаючи з 01.05.2016 виплата пенсії позивачу була призупинена на підставі інформації отриманої з управління праці та соціального захисту населення адміністрації Орджонікідзевського району Харківської міської ради від 13.04.2016, у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не підтвердила фактичне місце свого проживання у м.Харкові, а довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 6332010350 від 21.05.2015 була скасована.
Вказав, що оскільки відповідно до матеріалів пенсійної справи позивач зареєстрована в м.Сердловськ Луганської області, ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою, а тому факт внутрішнього переміщення необхідно підтвердити відповідною довідкою, у зв`язку з чим для поновлення виплати пенсії позивачу необхідно звернутись до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення для підтвердження або скасування статусу внутрішньо переміщеної особи. 
Також наголосив, що однією з умов, що передбачає право особи на отримання пенсії, є її належність до громадянства України.
Посилаючись на ст. 43, 44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі – Закон № 1058), а також на Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі – Порядок №22-1) зауважив, що перерахунок здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий страж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами ПФУ.
Щодо зобов`язання відповідача виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів, посилаючись на положення Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159, стверджує, що джерелом виплати позивачу як пенсії, так і компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати є кошти державного бюджету, у зв`язку з чим, виходячи з аналізу ч.2 ст. 6 Закону України "Про виконавче провадження", ст. 43, п. 9 Прикінцевих та Перехідних положень Бюджетного кодексу України, шкода завдана органами Пенсійного фонду України, компенсується за рахунок державного бюджету, а відповідне рішення суду виконується органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, тобто органами Казначейської служби, які є належними відповідачами у справах про стягнення компенсації втрати частини доходів.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України  (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно з ч. 4  ст. 229 КАС України  фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянкою України, проживала в м. Свердловську та отримувала пенсію за віком, що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 , пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 від 07.09.2006.
У червні 2016 року позивач виїхала за кордон до Ізраїлю на постійне місце проживання, після чого виплата пенсії ОСОБА_1 припинена.
30 травня 2019 року через представника позивач звернулася до Індустріального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова із заявою про перерахунок та поновлення виплати пенсії за віком з дати припинення, з врахуванням всіх індексацій, підвищень, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як непрацюючому пенсіонеру, здійснивши осучаснення пенсії з 01.10.2017 відповідно до пенсійної реформи України.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області №16 від 24.06.2019 відмовлено ОСОБА_1 у поновленні виплати пенсії за віком. 
Своє рішення відповідач мотивував відсутністю та необхідністю надання до Пенсійного органу довідки про взяття на облік до Єдиної інформаційної бази даних внутрішньо переміщених осіб або рішення управління праці та соціального захисту населення про відмову у видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.
Вважаючи зазначене рішення пенсійного органу протиправним, позивач звернулася до суду із цим позовом.
Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправним рішення ГУ ПФУ в Харківській області № 16 від 24.06.2019 про відмову в поновленні виплати пенсії за віком ОСОБА_1 та зобов`язання провести поновлення та виплату пенсії позивачу з компенсацією втрати частини доходів, суд першої інстанції виходив з того, що позивач проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, а тому має право на виплату пенсії з дати її припинення.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання відповідача перерахувати розмір пенсії позивача із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для їх задоволення оскільки, відповідачем будь-яких дій щодо проведення  перерахунку пенсії не вчинялось та в цій частині права позивача не порушувались, а тому такі вимоги є передчасними.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених  ст. 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Передбачене Конституцією України право громадян на соціальний захист конкретизоване у Законі України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та Законі України «Про пенсійне забезпечення», якими встановлено порядок нарахування та виплати пенсії.
Згідно зі статтею 5 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-IV (далі по тексту Закон № 1058-IV) цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням.
У відповідності до частини 1 статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Частиною 1 статті 44 та частиною 5 статті 45 Закону №1058-ІV передбачено, що призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом.
Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи.
Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії визначається правлінням Пенсійного фонду за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення.
Документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.
Цей строк може бути продовжено за рішенням керівника територіального органу Пенсійного фонду України на строк проведення додаткової перевірки достовірності відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умов їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством, для визначення права на пенсію, але не більше ніж на 15 днів.
У відповідності до п.1.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 р. № 22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 р. за № 1566/11846 (далі по тексту - Порядок №22-1) (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об`єднаного управління (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).
З 22.11.2014 року набрав чинності Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 р. № 1706-VII, яким відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, закріплені гарантії для внутрішньо переміщених осіб.
Зокрема, відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 7 цього Закону для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.
Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.
Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 р. № 637 Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам (далі по тексту постанова № 637, в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) встановлено, що призначення та продовження виплати довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 24.10.2014 звернулась до управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Харкова із заявою про витребування її пенсійної справи з управління Пенсійного фонду України в м. Свердловськ Луганської області та поновлення виплати пенсії.
Розпорядженням №3 27 від 11.03.2015 позивача взято на облік в управлінні Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Харкова та поновлено виплату пенсії з 01.07.2014, що підтверджується наявним в матеріалах справи витягом з Підсистеми призначення та виплати пенсії ГУ ПФУв Харківській області, наданим відповідачем (а.с. 40).  
Зі змісту оскаржуваного рішення ГУ ПФУ в Харківській області № 16 від 24.06.2019 колегією суддів встановлено, що з 01.05.2016 року виплата пенсії ОСОБА_1 була призупинена відповідно до Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365 (далі – Порядок №365).
Відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що призупинення виплати пенсії відбулось внаслідок отримання інформації з Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Орджонікідзевського району Харківської міської ради від 13.04.2016 про непідтвердження ОСОБА_1 фактичного місця свого проживання у м. Харкові та у зв`язку зі скасуванням довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 6332010350 від 21.05.2015. 
Разом з цим, відповідачем ані до суду першої ані апеляційної інстанції не надано документу, який підтверджував би надходження до нього такої інформації.
24.06.2019 року відповідачем відмовлено позивачу у поновленні виплати пенсії виключно на тій підставі, що позивачу необхідно звернутись до управління та надати довідку про взяття на облік до Єдиної інформаційної бази даних внутрішньо переміщених осіб або рішення управління праці та соціального захисту населення про відмову в видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Інших причин для відмови відповідачем не наведено.
При цьому, у рішенні № 16 від 24.06.2019 відсутнє посилання на жодну норму Закону № 1058-ІV або іншого нормативно-правового акту, на підставі якої позивачу відмовлено у поновленні виплати пенсії.
В обгрунтування правомірності своїх дій відповідач, як при розгляді справи в суді першої інстанції так і апеляційної інстанції, посилався на положення Порядку № 365.
Разом з цим, враховуючи положення ч.3 ст 7 КАС України, колегія суддів вважає, що нормативно-правовими актами, які підлягають застосуванню до спріних правовідносин є саме Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року № 1706-VІІ та Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які мають вищу юридичну силу, порівняно з вказаним Порядком №365.
Слід зауважити, що Законом № 1058-ІV не передбачено такої підстави для припинення виплати пенсії, як непідтвердження фактичного місця проживання пенсіонера за місцем реєстрації.
При цьому, як зазначалось вище, дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.
Як встановлено статтею 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
З урахуванням викладеного, колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 як громадянка України незалежно від підтвердження місця свого проживання за місцем реєстрації як внутрішньо переміщеної особи вправі користуватися конституційними правами, в тому числі й правом на пенсійне забезпечення, яке не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне місце проживання (реєстрація місця проживання), а держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія. Відсутність позивача за місцем проживання не може позбавляти його права на виплату пенсії через впроваджений механізм реєстрації внутрішньо переміщених осіб.
Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом у рішенні від 14.02.2018 р. по справі № 415/4918/17.
Відповідно до  статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ  Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод  та практику Суду як джерело права.
Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).
У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що при вирішенні питання про застосування підзаконного нормативного акту, який підлягає застосуванню у спірних відносинах, необхідно зважати також на забезпечення справедливого балансу між обмеженнями, встановленими цим законодавством, та необхідністю дотримання прав, свобод та інтересів особи, а тому відмова відповідача у поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 лише на тій підставі, що їй необхідно надати довідку про взяття на облік до Єдиної інформаційної бази даних внутрішньо переміщених осіб або рішення управління праці та соціального захисту населення про відмову в видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, суперечить інтересам позивача та суттєво обмежує реалізацію її права на соціальний захист, гарантоване Конституцією та законами України.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до оскаржуваного рішення призупинення відповідачем пенсійний виплат позивачу з 01.05.2016 здійснено відповідно до Порядку №365, який, в свою чергу, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016, тобто вже після такого призупинення, що свідчить про неможливість застосування його норм станом на 01.05.2016.
З огляду на викладене, враховуючи протиправність відмови відповідача поновити позивачу пенсію, обгрунтовану необхідністю надання довідки про взяття на облік внутрішньо-переміщеної особи або рішення про відмову у видачі довідки внутрішньо-переміщеної особи, а також посилання пенсійного органу при цьому на Порядок №365, який не підлягав застосуванню на час призупинення виплати позивачу пенсії, колегія суддів, вважає рішення ГУ ПФУ в Харківській області №16 від 24.06.2019 про відмову в поновленні виплати пенсії за віком ОСОБА_1 протиправним та таким, що підлягає скасуванню, з огляду на невідповідність останнього вимогам ч.2 ст.2 КАС України.
Керуючись принципом верховенства права, гарантованим  ст.8 Конституції України  та  ст.6 КАС України, суд на підставі  ст.17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Так суд враховує судову практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Засіб захисту, повинен бути "ефективним" як у  законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п.75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Отже, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Суд враховує судову практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява №28924/04) констатував, що процесуальні гарантії, викладені у  статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків.
Таким чином, стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A №18).
Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні.
Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
З огляду на викладене, враховуючи встановлення судом протиправності оскаржуваного рішення відповідача, яким позивачу відмовлено у поновленні виплати пенсії, колегія суддів вважає, що належним способом захисту порушеного права позивача та гарантією того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений буде зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській провести поновлення та виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 01.05.2016 відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на підставі документів, що знаходяться в пенсійній справі.
З приводу зобов`язання судом першої існтанції ГУ ПФУ в Харківській області нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів, колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до положень статті 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" (далі по тексту - Закон № 2050-III) від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). 
Згідно з положеннями статті 2 Закону № 2050-III компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. 
Під доходами у цьому Законі необхідно розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії (частина друга статті 2 Закону № 2050-III). 
Статтею 3 Закону № 2050-III передбачено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але невиплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). 
Згідно з положеннями статті 4 Закону № 2050-III виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. 
Відповідно до статті 6 Закону № 2050-III компенсацію виплачують за рахунок коштів Пенсійного фонду України, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету.
З метою реалізації Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 21.02.2001 №159, якою затвердив Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - Порядок №159). 
Пунктом 2 вказаного Порядку передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01.01.2001. 
Згідно з пунктом 4 цього Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. 
Системний аналіз даних положень дає змогу дійти висновку, що основними умовами для виплати суми компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії) та виплата нарахованих доходів. При цьому виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу.
Враховуючи, що позивачу не було здійснено поновлення виплати пенсії, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для зобов`язання відповідача виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів.
Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду від 16.05.2019 у справі № 134/89/16-а, від 10.02.2020 у справі № 134/87/16-а, від 05.03.2020 у справі №140/1547/19, від 16.04.2020 по справі № 200/11292/19-а.
При цьому, колегія суддів зауважує, що позовна заява ОСОБА_1 не містить такої позовоної вимоги як зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів, тобто, суд першої інстанції, жодним чином не обгрунтувавши мотивів такого висновку, вирішив зобов`язати пенсійний орган виплатити позивачу таку компенсацію.
За приписами п.4 ч.1 ст.317 КАС України неправильне застосування норм матеріального праваабо порушення норм процесуального права є підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.
З огляду на викладене, враховуючи наведені вище обставини, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області № 16 від 24.06.2019 про відмову в поновленні виплати пенсії за віком ОСОБА_1 та зобов`язання відповідача провести поновлення та виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 01.05.2016 відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на підставі документів, що знаходяться в пенсійній справі.
При цьому колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції, розглядаючи дану справу хоча і дійшов висновку про задоволення позовних вимог у вказаній частині, однак мотивуючи своє рішення посилався на нормативно-правові акти, які регулюють правовідносини, пов`язані з питанням поновлення виплати пенсії особам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, що з огляду на наведені вище обставини, не підлягають застосуванню при вирішенні спірних правовідносин, у зв`язку з чим допустив неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, враховуючи вирішення судом вимоги, яка не була заявлена позивачем та неправильне застосування норм матеріального права при вирішенні спору, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.03.2021 по справі № 520/10914/20 в  частині задоволення позову та прийняття в цій частині постанови про часткове задоволення позову, шляхом визнання протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області № 16 від 24.06.2019 про відмову в поновленні виплати пенсії за віком ОСОБА_1 та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області провести поновлення та виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 01.05.2016 відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на підставі документів, що знаходяться в пенсійній справі. 
Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. 
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.6 ст.139 КАС України). 
Зважаючи на результат апеляційного розгляду, оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору за подання позову, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись ч.4 ст.229, ч.44 ст.241, ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
                                                            
                                                            ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області - задовольнити частково.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 09.03.2021 по справі № 520/10914/2020 - в частині задоволення позову скасувати.
Прийняти в цій частині постанову, якою позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області № 16 від 24.06.2019 про відмову в поновленні виплати пенсії за віком ОСОБА_1 .
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, 5, Держпром, 3 під., 1 пов., м. Харків, 61022, код ЄДРПОУ 14099344) провести поновлення та виплату пенсії за віком ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 , адреса для листування: АДРЕСА_2 ) з 01.05.2016 відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на підставі документів, що знаходяться в пенсійній справі.
В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.03.2021 по справі №520/10914/2020 залишити без змін.. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	Т.С. Перцова 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	С.П. Жигилій    В.Б. Русанова