Постанова                                                   
Іменем України
25 травня 2021 року
м. Київ
справа 164/1940/18 
провадження № 51-4180км19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду  у складі:
головуючого                                       ОСОБА_1 ,
суддів                                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання       ОСОБА_4 ,
прокурора                                             ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора 
на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 03 вересня 2020 року 
у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42018031160000069, за обвинуваченням 
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , 
 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 272 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
За ухвалою Маневицького районного суду Волинської області від 
05 грудня 2018 року ОСОБА_6 на підставі ст. 45 КК звільнено від кримінальної відповідальності за дії, передбачені ч. 1 ст. 272 КК, а кримінальне провадження щодо нього закрито у зв`язку з дійовим каяттям.
Постановлено скасувати арешт на дизельне паливо, об`ємом 1199 л, 
паливороздавальну колонку «ПРАЙМ».
Вирішено питання щодо речових доказів.
Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався в тому, що він, будучи фізичною особою–підприємцем, власником, за відсутності дозволу органу державного нагляду за охороною праці на виконання робіт підвищеної небезпеки та на експлуатацію (застосування) машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки, у травні 2018 року за адресами: 
АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 порушив правила безпеки під час виконання робіт 
з підвищеною небезпекою на виробництві, що створило загрозу загибелі людей чи настання інших тяжких наслідків, встановивши блок-пункт автозаправочний АБП.00.00.000 ПС з колонкою паливороздавальною «ПРАЙМ» та розпочав здійснювати підприємницьку діяльність з роздрібної торгівлі дизельним паливом, не забезпечивши при цьому належних та безпечних умов праці. 
Після скасування Верховним Судом ухвали Волинського апеляційного суду       від 22 травня 2019 року Рівненський апеляційний суд ухвалою від 03 вересня 2020 року при повторному перегляді ухвали районного суду щодо ОСОБА_6 залишив її без змін.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_6 через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Зазначає, що суд апеляційної інстанції на порушення вимог 
ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги прокурора та не навів підстав залишення їх без задоволення, чим допустив порушення вимог кримінального процесуального закону, яке є істотним. На думку прокурора, апеляційний суд не виконав вказівок, наведених у постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року, що суперечить положенням ст. 439 КПК. Прокурор вважає, що всупереч вказівкам Верховного Суду судовий розгляд в апеляційному суді здійснено за відсутності ОСОБА_6 , не досліджено будь-яких нових доказів, не встановлено жодних нових обставин, які би свідчили про дійове каяття ОСОБА_6 , активне сприяння розкриттю злочину, усунення загрози загибелі людей чи настання інших тяжких наслідків, пов`язаної з порушенням останнім правил безпеки при виконанні робіт 
з підвищеною небезпекою та виникненням або активізацією шкідливих, потенційно небезпечних факторів.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 підтримала касаційну скаргу прокурора.
Іншим учасникам було належним чином повідомлено про судовий розгляд, але в судове засідання вони не з`явилися.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
При цьому відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. 
Згідно зі ст. 412 КПК істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Пунктом 2 ч. 1 ст. 413 КПК передбачено, що неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є, зокрема, застосування закону, який не підлягає застосуванню.  
Відповідно до ч. 2 ст. 439 КПК вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді. 
Згідно з приписами статті 419 КПК в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався; при залишенні апеляційної скарги без задоволення мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Цих вимог закону суд апеляційної інстанції під час апеляційного провадження не дотримався.
Як убачається з ухвали від  05 грудня 2018 року, районний суд, закриваючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 на підставі ст. 45 КК у зв`язку 
з дійовим каяттям та звільняючи його від кримінальної відповідальності,  зазначив, що ОСОБА_6 вперше вчинив злочин невеликої тяжкості, вперше притягується до кримінальної відповідальності, свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні визнав у повному обсязі, після вчинення злочину щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, збитків внаслідок вчиненого ним злочину не завдано, проти закриття кримінального провадження на підставі ст. 45 КК України у зв`язку з дійовим каяттям не заперечував.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, прокурор оскаржив ухвалу до суду апеляційної інстанції та просив її скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Волинський апеляційний суд ухвалою від 22 травня 2019 року, відмовляючи 
в задоволенні апеляційної скарги прокурора, залишив ухвалу районного суду від 05 грудня 2018 року щодо ОСОБА_6 без змін.
Постановою Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 22 квітня 2020 року касаційну скаргу прокурора задоволено, ухвалу Волинського апеляційного суду від 22 травня 2019 року скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Рівненський апеляційний суд ухвалою від 03 вересня 2020 року ухвалу місцевого суду щодо ОСОБА_6 залишив без змін, погодившись із рішенням суду першої інстанції щодо підстав звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності у зв`язку з дійовим каяттям.
Водночас суд апеляційної інстанції всупереч вимогам статті 419 КПК не перевірив  доводи прокурора, викладені в його апеляційній скарзі, щодо звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності на підставі 
ст. 45 КК за відсутності обставин, які б свідчили про наявність дійового каяття.
Крім того, суд апеляційної інстанції не виконав постанови Верховного Суду від 22 квітня 2020 року, яка є обов`язковою для виконання.
У мотивувальній частині постанови від 22 квітня 2020 року Верховний Суд зазначив, що суд апеляційної інстанції залишив поза увагою доводи апеляційної скарги прокурора щодо звільнення ОСОБА_6 на підставі 
ст. 45 КК за відсутності обставин, які би свідчили про наявність дійового каяття. Зазначив про необхідність під час нового розгляду в суді апеляційної інстанції врахувати наведені мотиви, ретельно дослідити доводи, викладені в апеляційній скарзі, перевірити матеріали кримінального провадження та відомості про вчинення ОСОБА_6 дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, усунення загрози загибелі людей чи настання інших тяжких наслідків, пов`язаних з порушенням останнім правил безпеки при виконанні робіт з підвищеною небезпекою та виникненням або активізацією шкідливих, потенційно небезпечних факторів.
Апеляційний суд всупереч вказівкам Верховного Суду не дослідив будь-яких нових доказів, не встановив жодних нових обставин, що свідчили б про дійове каяття ОСОБА_6 та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, не перевірив матеріалів кримінального провадження та зазначених вище відомостей.
Зокрема, апеляційний суд не дав оцінки матеріалам, наданим прокурором, згідно з якими за повідомленням Управління Держпраці у Волинській області ОСОБА_6 упродовж 2018–2020 років Управління не видавало дозволів та не відмовляло у видачі дозволів на виконання робіт підвищеної небезпеки та на експлуатацію (застосування) машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки.   
Крім того, апеляційний суд не звернув увагу на те, що в матеріалах кримінального провадження є копія ухвали Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 08 серпня 2017 року про звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 45 КК за вчинений злочин, передбачений ч. 1 ст. 272 КК, у зв`язку з дійовим каяттям. При цьому після притягнення до кримінальної відповідальності за аналогічне правопорушення у вересні 2017 року ОСОБА_6 у клопотанні від 03 грудня 2018 року у цьому кримінальному провадженні про застосування ст. 45 КК зазначає, що злочин він вчинив у силу незнання законів і порядку оформлення права на заняття діяльністю, пов`язаною з реалізацією дизельного палива. Тож апеляційний суд повинен був надати належну оцінку цим фактам та обґрунтувати свій висновок про правильність чи неправильність застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, а саме з`ясувати, чи свідчить дана поведінка ОСОБА_6 про його щире каяття.
Відповідно до ч. 4 ст. 401 КПК обвинувачений підлягає обов`язковому виклику в судове засідання для участі в апеляційному розгляді, якщо в апеляційній скарзі порушується питання про погіршення його становища.
Згідно з ч. 2 ст. 134 КПК суд здійснює судовий виклик учасників кримінального провадження, участь яких у судовому провадженні є обов`язковою. 
У такому випадку недостатнім є підтвердження отримання обвинуваченим повістки від апеляційного суду. Суд має застосувати норми статей 
134–139 КПК. 
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, апеляційний суд  здійснив розгляд провадження за відсутності ОСОБА_6 , не зважаючи на його обов`язкову участь, оскільки прокурор у своїй скарзі порушував питання про погіршення його становища.
З огляду на викладене ухвала суду апеляційної інстанції на підставі пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого необхідно ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, належним чином умотивувавши свої висновки.
Крім того, суду апеляційної інстанції необхідно врахувати, що в апеляційній скарзі прокурор просив скасувати ухвалу районного суду від 05 грудня 
2018 року через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а тому в разі задоволення апеляційних вимог прокурора рішення апеляційного суду не буде протирічити вимогам статей 407, 412, 413, 415 КПК.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора задовольнити.
Ухвалу Рівненського апеляційного суду від 03 вересня 2020 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.     
Судді:
 
  ОСОБА_1                             ОСОБА_2                               ОСОБА_3