П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

        18 травня 2021 року                                                                                                  місто Київ 
 
Єдиний унікальний номер справи 367/7605/19
Номер провадження  22-ц/824/6177/2021
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача -  Вербової І.М.,  суддів Головачова Я. В., Шахової О. В., 
 
за участю секретаря судового засідання - Яворської А. А.,
 
вивчивши апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 січня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Карабази Н. Ф., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним, застосування наслідків недійсності договору, відшкодування збитків та моральної шкоди, 
в с т а н о в и в :
 
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Ірпінського міського суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору від 02 вересня 2016 року укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо набуття позивачем у власність квартири АДРЕСА_1 ; застосування наслідків недійсності правочину стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 620 000 грн.; стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в якості відшкодування завданих їх збитків кошти у сумі 1 240 000; стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральної шкоду у сумі 300 000 грн.
 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 02 вересня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір щодо набуття останньою у власність квартири АДРЕСА_1 . 
 
12 жовтня 2017 року вищевказаний договір було розірвано.
 
 В порушення умов п.4.5. договору від 02 вересня 2016 року та положень п.2. договору віх 12 жовтня 2017 року, ОСОБА_2 не повернута грошова сума, фактично отримана ним на виконання договору від 02 вересня 2016 року, а письмова вимога позивача про повернення грошової суми, надіслана на адресу ОСОБА_2 , не задоволена. 
 
Позивач зазначає, що ОСОБА_2 в момент укладення договору від 02 вересня 2016 року, навмисно ввів її в оману щодо обставин, які мають істотне значення, за прямого застосування обману проти неї. 
 
Так, на земельній ділянці з кадастровим номером 3210900000:01:177:0034, що розташована за адресою: АДРЕСА_2  та на якій повинен бути збудований будинок, законодавством України прямо заборонено будівництво і обслуговування багатоквартирного житлового будинку.
 
Разом з тим, ОСОБА_2 здійснив замовчення/приховування від позивача існування обставин порушення ним законодавства України при самовільному будівництві об`єкта нерухомого майна на вищевказаній земельній ділянці обізнаність про які могла б перешкодити вчиненню позивачем правочину. 
 
На думку позивача, ОСОБА_2 застосував по відношенню до неї обман, ввівши її в оману щодо обставин, які мали істотне значення для укладення та виконання договору від 02 вересня 2016 року, що вплинуло на її хибне волевиявлення та не відповідало справжній внутрішній волі.
 
Враховуючи те, що на виконання недійсного правочину (договору від 02 вересня 2016 року), укладеного нею під впливом обману зі сторони ОСОБА_2 , останній отримав від неї грошову суму в розмірі 620 000 гривень, вказана сума має бути повернута останнім у повному обсязі. 
 
Крім того, позивач зазначає про наявність підстав для стягнення з відповідача на її користь збитків завданих їй відповідачем та моральної шкоди.
 
Рішенням Ірпінського  міського суду Київської області від 19 січня 2021 року (т. І а.с. 205-213) у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним, застосування наслідків недійсності договору, відшкодування збитків та моральної шкоди, відмовлено.
 
Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, 01 березня 2021 року ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу у якій, посилаючись на невідповідність висновків викладених у рішенні суду обставинам справи, просила рішення Ірпінського  міського суду Київської області від 19 січня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги, задовольнити; судові витрати покласти на відповідача.
 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що наявні в матеріалах справи докази підтверджують обставини, які мають значення для справи та на які позивач посилалась як на підставу своїх позовних вимог.
 
Скаржник зазначає, що договір укладений між нею та відповідачем 02 вересня 2016 року було вчинено під впливом обману, за відсутності її вільного волевиявлення у зв`язку чим, підлягає визнанню недійсним.
 
Скаржник зазначає, що діями відповідача їй були завдані збитки та моральна шкода, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.
 
На думку скаржника, судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення, безпідставно не були застосовані положення ст.ст. 203, 215, 216, 236 ЦК України та не враховано висновки Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року по справі № 905/1227/17.
            
Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 березня 2021 року, відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою, надано строк для подачі відзиву.
 
Відзиву подано не було.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 березня 2021 року закінчено проведення підготовчих дій, справу призначено до розгляду у судовому засіданні  з повідомленням учасників справи.
 
У судовому засіданні представник скаржника - адвокат Негольшов С.  М. підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити з підстав, зазначених у ній.

Відповідач до суду апеляційної інстанції не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином у зв`язку з чим, колегія суддів вважала за можливе розпочати та завершити розгляд справи за відсутності останнього.
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши представника скаржника, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.
 
Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з відсутності в матеріалах справи доказів на підтвердження обставин зазначених у позові, а не виконання відповідачем договору від 12 жовтня 2017 року про розірвання договору від 02 вересня 2016 року не є підставою для визнання договору недійсним та застосування наслідків його недійсності.
 
Колегія суддів в повній мірі погоджується з вищевказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.
 
Судом встановлено, що 02 вересня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір, посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Нечипоренком О. В. 02 вересня 2016 року за реєстровим номером 947, відповідно до умов якого, ОСОБА_2 в майбутньому зобов`язався передати у власність ОСОБА_1 будь яким, передбаченим діючим законодавством способом (отримати свідоцтво про право власності, укласти договір купівлі-продажу тощо) нерухоме майно, а ОСОБА_1 зобов`язалась прийняти у власність нерухоме майно - квартиру, що знаходиться в АДРЕСА_3 та оплатити гарантійний внесок, який являється забезпечувальним платежем у розмірі, що не перевищує загальну вартість вказаної квартири в порядку та на умовах, визначених цим договором та виконати інші умови договору. Згідно п. 3.3.1 вказаного договору, сума гаранитійного внеску 620 000  грн. внесена ОСОБА_1 до моменту підписання цього договору (т. І а.с. 13-16).
 
Земельна ділянка АДРЕСА_2 з кадастровим номером 3210900000:01:1777:0034 належить ОСОБА_2 на праві приватної власності (т. І а.с. 25-53).
 
Згідно актів приймання-передачі коштів на виконання в майбутньому умов договору ОСОБА_1 на виконання в майбутньому умов договору, що буде укладений між нею та ОСОБА_2 , сплатила на користь останнього грошові кошти у загальній сумі 620 000 грн. (т. І а.с. 19-23).
 
12 жовтня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір про розірвання договору, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Ничипоренком О. В. 02 вересня 2016 року за реєстровим № 947, відповідно до умов якого, сторона 1 повертає стороні 2 протягом трьохмісячного терміну всі фактично отримані від сторони 2 кошти, стягнувши при цьому з сторони 2 штраф у розмір 5% від суми коштів, фактично отриманих від сторони 2 на момент розірвання договору. До повернення стороні 2 підлягає сума в розмірі 589 000 грн. Сторони не мають одна до одної претензій грошового та майнового характеру при виконанні п 4.5 договору (т. І а.с. 24).
 
20 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2 із письмовою вимогою щодо повернення їй грошових коштів у розмірі 620 000 грн., належних їй до сплати внаслідок розірвання договору від 02 вересня 2016 року (т. І а.с. 54, 55-56).
 
Так, відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.       
 
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Приписами ст. 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 
Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
 
 Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
 
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 
 Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
 
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою   статті 203 цього Кодексу.
 
Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 
 
За змістом статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Способами захисту прав при цьому є двостороння реституція або, у разі її неможливості, - відшкодування вартості того, що одержано, відшкодування заподіяних збитків та моральної шкоди.
 
Статтею 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.
 
Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. І відповідно до статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
 
Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (стаття 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.
 
Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.
 
Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
 
Наявність умислу  в  діях  відповідача,  істотність  значення обставин,  щодо яких особу введено в  оману,  і  сам  факт  обману повинна  довести особа, яка діяла під впливом обману.  
 
Під час апеляційного перегляду колегією суддів встановлено, що 02 вересня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір відповідно до умов якого, ОСОБА_2 в майбутньому зобов`язався передати у власність ОСОБА_1 будь яким, передбаченим діючим законодавством способом нерухоме майно, а ОСОБА_1 зобов`язалася прийняти у власність нерухоме майно - квартиру, що знаходиться в АДРЕСА_3 .
 
Будівництво багатоквартирного житлового будинку за вищевказаною адресою здійснюється ОСОБА_2 на підставі: договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Власюк Т. М. 08 лютого 2016 року за реєстровим № 119; декларації «Про початок виконання будівельних робіт» зареєстрованої в ДДАБІ у Київській області за № КС № 083160570564 від 26 лютого 2016 року.
 
Із наявних в матеріалах справи актів приймання-передачі коштів на виконання в майбутньому умов договору вбачається, що ОСОБА_1 на виконання умов вищевказаного договору сплатила на користь ОСОБА_2 грошові кошти у загальній сумі 620 000 грн.
 
12 жовтня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір про розірвання договору, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Ничипоренком О. В. 02 вересня 2016 року за реєстровим № 947.
 
Як вбачається з відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, цільове призначення земельної ділянки розташованої по АДРЕСА_3 - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
 
Разом з тим, матеріали справи не містять доказів того, що станом на день укладення спірного договору позивачу не було відомо про те, що будівництво багатоквартирного житлового будинку буде здійснюватися на земельній ділянці з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), оскільки, у вказаному договорі зазначено, що земельна ділянка на якій здійснюється будівництво багатоквартирного житлового будинку, належить відповідачу на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08 лютого 2016 року. Таким чином, як до укладення спірного договору так і після його укладення, позивач мала можливість ознайомитися з договором купівлі-продажу земельної ділянки та іншими документами, на підставі яких, відбувалося будівництво. 
 
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено факт застосування до неї обману відповідачем під час укладення оспорюваного договору.
 
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що посилання суду першої інстанції на те, що на позивача покладено обов`язок довести в суді ті обставини, що позивач уповноважений звертатися до суду з відповідним позовом, не ґрунтується на вимогах закону.
 
Разом з тим, зазначене, не впливає на законність оскаржуваного рішення та обґрунтування висновку суду, щодо ненадання доказів, щодо застосування до позивача обману відповідачем під час укладення оспорюваного договору.
 
Посилання скаржника на те, що договір укладений між нею та відповідачем 02 вересня 2016 року було вчинено під впливом обману, не підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.
 
В апеляційній скарзі скаржник зазначає, що наявні в матеріалах справи докази підтверджують обставини, які мають значення для справи та на які вона посилалась як на підставу своїх позовних вимог, проте не зазначає які саме докази свідчать про те, що останній не було відомо про цільове призначення земельної ділянки на якій, згідно договору, здійснювалось будівництво багатоквартирного будинку.
 
Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що посилання скаржника на те, що судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення, безпідставно не були застосовані положення ст.ст. 203, 215, 216, 236 ЦК України є безпідставним.
 
Посилання скаржника на те, що судом першої інстанції безпідставно не враховано висновки Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року по справі № 905/1227/17 не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки в даному випадку підставою для відмови у задоволенні позову є недоведеність позовних вимог, а не факт наявності договору від 12 жовтня 2017 року про розірвання оспорюваного договору.
 
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не впливають на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.
 
Колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення суду, як і не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.
 
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
 
За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, як таке, що ухвалене з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим.
 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,- 
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 січня 2021 року - залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 19 травня 2021 року.

Суддя-доповідач:                                                                           І.М. Вербова

Судді:                                                                                                           Я. В. Головачов 

                                                                                                                     О. В. Шахова