Ухвала
 
31 травня 2021 року
м. Київ
 
справа № 199/7857/20
провадження № 61-8616ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,
 
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 травня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У листопаді 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
 
Позов мотивовано тим, що 17 серпня 2010 року між сторонами підписано заяву б/н з метою отримання банківських послуг. Відповідач належним чином не виконувала умови кредитного договору, порушивши графік погашення кредиту та відсотків, у зв`язку з чим станом на 04 жовтня 2020 року заборгованість за кредитним договором становить 56 469,43 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 48 998,11 грн, в тому числі: заборгованості за поточним тілом кредиту - 0,00 грн; заборгованість за простроченим тілом кредиту - 48 998,11 грн; заборгованість за нарахованими відсотками - 0,00 грн; заборгованість за простроченими відсотками - 7 471,32 грн;
заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит - 0,00 грн; нарахована пеня - 0,00 грн; нараховано комісії - 0,00 грн.
Враховуючи наведене, позивач просив суд стягнути з  ОСОБА_1 на свою користьзаборгованість за кредитним договором від 17 серпня 2010 року б/н у сумі 
56 469,43 грн та судові витрати.
 
Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2021 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 травня 2021 року, у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволені позову у частині вимог про стягнення тіла кредит, суди першої та апеляційної інстанцій виходили із його недоведеності та необґрунтованості
 
Відмовляючи у задоволені позову у частині вимог про стягнення процентів, пені, штрафу, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що позивачем не надано належних і допустимих доказів, які підтверджували б, що саме умови та правила надання банківських послуг, на які посилається позивач, є складовою укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, та, відповідно, чи брав на себе зобов`язання зі сплати процентів, неустойки (пені) у разі порушення зобов`язання з повернення кредиту.
 
21 травня 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 травня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судове рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська 
від 07 грудня 2020 року розгляд цієї справи призначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 23 березня 2021 року призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін
 
Отже, суди попередніх інстанцій визнали цю справу малозначною.
 
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пунктів 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Предметом позову у цій справі є стягнення заборгованості у розмірі 56 469, 43 грн, що є меншим, ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб 
(227 000,00 грн), а тому відповідно до вимог ЦПК України справа є малозначною.
 
Касаційна скарга містить посилання на те, що судові рішення у цій малозначній справі оскаржуються до суду касаційної інстанції на підставі підпунктів «а» та «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
У касаційній скарзі заявник посилається на те, що суди не врахували висновки Верховного Суду, які викладені у постановах від 04 грудня 2019 року у справі 
№ 750/6058/17-ц, від 12 лютого 2020 року у справі № 382/327/18-ц, від 23 грудня 
2019 року у справі № 572/1169/17, від 12 лютого 2020 року у справі № 136/840/17, 
від 06 травня 2020 року у справі № 358/384/19, від 01 вересня 2020 року у справі 
№ 293/599/19-ц, від 04 листопада 2020 року у справі № 534/1072/18-ц, від 08 липня 2019 року у справі № 923/760/18, від 11 вересня 2019 року у справі № 153/1334/16, від 23 січня 2018 року у справі № 755/7704/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі 
№ 159/2146/15-ц, від 22 липня 2020 року у справі № 189/2109/18, від 29 липня 2020 року у справі № 753/10779/16-ц, від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, 

від 11 листопада 2020 року у справі № 205/4176/18, від 07 квітня 2021 року у справі № 724/970/20 відповідно до яких узгодження сторонами у довідці про умови кредитування процентної ставки є підставою для задоволення вимог про стягнення заборгованості за процентами, факт укладення кредитного договору може підтверджуватись, зокрема випискою з рахунку та самим фактом виконання кредитного договору.
 
Такі доводи касаційної скарги по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, наявних у матеріалах справи, а саме: довідки про умови кредитування та встановлення обставин, які не були встановлені в оскаржуваних рішеннях.
 
Проте, підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України як підставу для оскарження у касаційному порядку судових рішень у малозначних справах визначено саме ситуацію, коли касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
 
З урахуванням наведеного, Верховний Суд вважає, що питання встановлення обставин, які не були встановлені в оскаржуваних судових рішеннях, оцінки довідки про умови кредитування, як доказу, який може підтверджувати ті, чи інші обставини у справі, не є питанням права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, відповідно доводи касаційної скарги про те, що у цій малозначній справі наявні підстави, визначені підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України є безпідставними.
 
Окрім цього, касаційна скарга містить посилання на те, що рішення у цій малозначній справі оскаржуються до суду касаційної інстанції на підставі підпункту «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Доводи касаційної скарги про те, що зазначена справа має виняткове значення для заявника, оскільки невиконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором порушує права та інтереси АТ КБ «ПриватБанк», ставить під загрозу репутацію банку та перешкоджає стабільній роботі банку, є необґрунтованими, оскільки вони по своїй суті є викладом суб`єктивних суджень заявника, нічим не підтверджені, а тому не можуть бути підставою для висновків про наявність обставин, за яких рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.
 
Таким чином, Верховний Суд погоджується із висновками судів попередніх інстанцій 

про те, що ця справа є малозначною, а тому за відсутності випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, судові рішення, ухвалені у цій справі, не підлягають касаційному оскарженню.
 
При цьому Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
Оскільки, касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, і судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків за наявності, яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, тому підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.
 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої статті 19, 

пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд,
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 травня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:	О. В. Ступак     І. Ю. Гулейков     Г. І. Усик