ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 594/433/19	Головуючий у 1-й інстанції Губіш О.А. 	
Провадження № 22-ц/817/82/21 	Доповідач - Щавурська Н.Б.	
Категорія - 311010000 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2021 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Щавурська Н.Б. 
суддів -  Сташків Б. І., Хома М. В., 
секретаря - Сович Н.А. 
сторін - позивача ОСОБА_1 і його представника адвоката
Дейнюк М.П., 

розглянувши у відкритому провадженні апеляційну скаргу Науково-виробничого фермерського господарства “Компанія Маїс” на рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 22 травня 2019 року, постановлене суддею Губіш О.А. в цивільній справі № 594/433/19 за позовом ОСОБА_1 до Науково-виробничого фермерського господарства “Компанія Маїс” про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:
У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що з 14 травня 2012 року він працював на посаді менеджера з питань регіонального розвитку НВФГ “Компанія Маїс”. Восени 2017 року він прийняв рішення про проходження військової служби у Збройних Силах України за контрактом. У зв`язку з цим 23 листопада 2017 року військовим комісаром ІНФОРМАЦІЯ_1 було надіслано на адресу керівника НВФГ “Компанія Маїс” повідомлення, в якому зазначено, що ОСОБА_1 призваний на військову службу за контрактом та з 26 листопада 2017 року вибуває для подальшого проходження військової служби у військову частину НОМЕР_1 м. Яворів Львівської області. З 27 листопада 2017 року до 30 січня 2019 року він проходив військову службу у Збройних Силах України за контрактом. Разом із тим, 28 грудня 2017 року відповідно до наказу відповідача № 117-к від 28 грудня 2017 року його було звільнено з роботи на підставі п. 1 ч. 3 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку з вступом на військову службу, однак з надісланої на його адресу копії наказу про звільнення вбачається, що таке мало місце з 25 листопада 2017 року (у вихідний день). Ні копія наказу, а ні трудова книжка йому особисто вручена/надіслані не були, оскільки 29.12.2017 року його було знято з реєстрації місця проживання у зв`язку з проходженням військової служби, й з 29.12.2017 року до 11.01.2019 року він був зареєстрований за адресою місця розташування військової частини НОМЕР_1 , що стверджується відповідними відмітками у паспорті. 
Вважаючи своє звільнення незаконним з підстав, що таке відбулося всупереч вимог ст. 119 КЗпП України, ст. 39 ЗУ “Про військовий обов`язок і військову службу”, просив скасувати наказ відповідача від 28.12.2017 року, поновити його на роботі та стягнути в його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в передбаченого законом строку у випадку звільнення з вищевказаних підстав, що становить один рік, а саме, за період з 27.11.2017 року до 27.11.2018 року, виходячи з 252 робочих днів у даному періоді, а також моральну шкоду, розмір якої ним оцінюється у сумі 20 000 грн. 
Також, з урахуванням того, що з 27 листопада 2017 року до 30 січня 2019 року на виконання умов Контракту він проходив військову службу у Збройних Силах України, з 14 січня 2018 року до 02 квітня 2018 року, з 19 квітня 2018 року до 04 травня 2018 року, з 13 червня 2018 року до 11 липня 2018 року безпосередньо перебував в районах проведення антитерористичної операції та брав безпосередньо участь в антитерористичній операції, а в подальшому в періоди з 11.07.2018 року до 26.07.2018 року, з 26.07.2018 року до 15.08.2018 року, з 21.08.2018 року до 04.10.2018 року, з 06.10.2018 року до 26.10.2018 року, з 05.11.2018 року до 14.12.2018 року, з 22.01.2019 року до 29.01.2019 року перебував на стаціонарному лікуванні у військових медичних закладах, а також у зв`язку з цим, що йому особисто не було вручено (надіслано) трудову книжку та відповідачем в порушення вимог ЗУ “Про адвокатуру та адвокатську діяльність” не надано в установлений законом строк відповіді на адвокатський запит, вважає, що з поважних причин пропустив строк звернення до суду з даним позовом.
Рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 22 травня 2019 року позов задоволено частково. Поновлено ОСОБА_1 строк звернення до Борщівського районного суду Тернопільської області з позовною вимогою до Науково-виробничого фермерського господарства “Компанія Маїс” про поновлення на роботі. Визнано незаконним наказ НВ ФГ “Компанія Маїс” № 117-к від 28 грудня 2017 року про звільнення ОСОБА_1 з посади менеджера з питань регіонального розвитку. Поновлено ОСОБА_1 на посаді менеджера з питань регіонального розвитку НВФГ “Компанія Маїс” з 27 листопада 2017 року. Стягнуто з НВФГ “Компанія Маїс” на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27 листопада 2017 року до 27 листопада 2018 року у розмірі 72 965 грн 70 коп. (за вирахуванням сум податку та інших обов`язкових платежів). У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді менеджера з питань регіонального розвитку НВФГ “Компанія Маїс” та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі стягнення за один місяць. Стягнуто з НВФГ “Компанія Маїс” на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 1 321 грн 64 коп.
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 06 серпня 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постановою Верховного суду від 30 вересня 2020 року касаційну скаргу Науково-виробничого фермерського господарства “Компанія Маїс” задоволено частково. Постанову Тернопільського апеляційного суду від 06 серпня 2019 року в частині задоволених вимог ОСОБА_1 до Науково-виробничого фермерського господарства “Компанія Маїс” про поновлення строку звернення до суду з позовом, визнання незаконним наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано. Справу № 594/433/19 в частині задоволених вимог ОСОБА_1 до Науково-виробничого фермерського господарства “Компанія Маїс” про поновлення строку звернення до суду з позовом, визнання незаконним наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
В апеляційній скарзі НВ ФГ “Компанія Маїс” просить скасувати рішення суду вважаючи його незаконним, прийнятим з неповним з`ясуванням обставин справи, з порушенням норм процесуального права та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що незважаючи на подання ним апеляційної скарги на ухвалу суду від 08.05.2019 року про відмову в поновленні строку для подання відзиву на позов, суд першої інстанції всупереч вимог процесуального закону продовжив розгляд справи по суті й до закінчення строку для оскарження такої ухвали, вирішив даний спір.
Звертає увагу, що не поновивши строк для подання відзиву та не прийнявши письмові докази, що подавалися з ним, суд одночасно відмовив і в клопотання відповідача, поданому до початку розгляду справи по суті, про виклик свідків, які б підтвердили обставини обізнаності позивача, починаючи з березня 2018 року про припинення трудового договору.
На думку апелянта, позивачем пропущено визначений ч. 1 ст. 233 КЗпП України строк для звернення з заявою про вирішення трудового спору, однак поновлюючи такий строк судом не вказано поважних причин його пропуску, а лише констатовано факт порушення відповідачем вимог ч. 1 ст. 47 КЗпП України, що стосується вручення копії наказу про звільнення та видачі трудової книжки, в той час як факти невручення копії наказу про звільнення та трудової книжки свідчать про те, що строк звернення до суду не є пропущеним. 
Вважає, що судом не надано належної правової оцінки факту дотримання Товариством вимог ч. 1 ст. 47 КзпП України та п. 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок в частині надіслання 29.12.2017 року на відому йому адресу поштового відправлення з копією наказу про звільнення та повідомленням про необхідність отримання трудової книжки, які були отримані дружиною ОСОБА_1 в січні 2018 року, а також — поясненням самого позивача, який зазначав, що хоча його дружина конверта не розкривала, однак, передала такий йому під час його відпустки в квітні 2018 року й саме тоді він ознайомився зі змістом документів. У зв`язку з тим, висновки суду в частині неможливості отримання позивачем надісланого Товариством повідомлення з причини проходження військової служби з 27.11.2017 року до 30.01.2019 року в Збройних Силах України вважає такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.
Посилається й на ненадання судом належної правової оцінки поясненням позивача в частині, що трудову книжку його дружина забрала з роботи в грудні 2018 року чи в січні 2019 року в зв`язку з тим, що вважала за необхідне внесення військовою частиною відповідного запису про службу.
Також, звертає увагу на не спростування судом заперечень відповідача в частині, що саме позивач телефонував на роботу з проханням видати трудову книжку дружині, яка була нею отримана 27.03.2018 року, про що є відповідна відмітка в книзі обліку трудових книжок.
На думку апелянта сам по собі факт перебування позивача в складі Збройних Сил України не перешкоджав зверненню до суду у визначені законом строки шляхом направлення позову поштовим зв`язком чи під час перебування у відпустках в квітні та в липні 2018 року. З урахуванням припинення служби в Збройних Силах України 30 січня 2019 року в сукупності з видачею лише 04 березня 2019 року позивачу Чортківським місцевим центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги відповідного доручення на представництво та пред`явленням позову до суду 08 квітня 2019 року свідчать про пропуск ним без поважних причин визначеного законом строку для звернення з даним позовом.
Звертає увагу на не спростування судом пояснень сторони відповідача, підтверджених письмовими доказами, щодо дати звільнення позивача з роботи. Зазначає, що вказана в копії наказу № 117-к від 28 грудня 2017 року, направленого ОСОБА_1 29 грудня 2017 року, дата його звільнення з 25 листопада 2017 року є помилкою. Фактично відповідач був звільнений з 28 грудня 2017 року, що підтверджується: копією наказу від 28 грудня 2017 року № 117-к, копією виданої на ім`я позивача трудової книжки з записом про звільнення з 28 грудня 2017 року, копією бухгалтерських документів про проведений розрахунок звільненого з роботи працівника ОСОБА_1 , поясненнями самого позивача, що надавалися в судовому засіданні про отримання грошових коштів як розрахункових 28 грудня 2017 року.
У зв`язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи в частині дати звільнення позивача, вважає, судом невірно визначено й період, за який проведено розрахунок суми, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за час вимушеного прогулу. 
У своєму відзиві позивач ОСОБА_1 відносно задоволення апеляційної скарги заперечує, вважаючи її безпідставною, а рішення суду законним, прийнятим у відповідності до норм процесуального права, при повному з`ясуванні всіх обставин справи. 
Вважає, що строк на на звернення до суду ним не пропущено, оскільки місячний строк на звернення до суду з заявою про поновлення на роботі обчислюється виключно з дня вручення копії наказу про звільнення, або з дня видачі трудової книжки із записом про звільнення, а йому ні копія наказу, ні трудова книжка особисто вручені/надіслані не були.
Зазначає, що нормами ЦПК України не передбачено обов`язку чи права суду першої інстанції зупинити провадження у справі до моменту закінчення строку на апеляційне оскарження певної судової ухвали, прийнятої під час розгляду справи по суті, в тому числі й ухвали про відмову поновити процесуальний строк на подання відзиву.
Оскільки місячний строк звернення до суду за вирішенням спору про звільнення обчислюється не інакше як з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки, а не з дня коли працівник довідався чи міг довідатися про своє звільнення, вважає, що обставини, які могли повідомити зазначені позивачем свідки, а саме - про обізнаність ОСОБА_1 щодо припинення трудового договору, не мають жодного правового значення для вирішення даної справи, оскільки не стосуються предмета доказування у ній. 
Вказує, що відповідачем взагалі не було видано йому особисто трудову книжку, ні в день його звільнення, ні в будь-який інший день. Вказану трудову книжку отримала його дружина у січні 2019 року у виробничому підрозділі відповідача в м. Борщів.
Також вважає, що надана відповідачем копія зошита реєстрації трудових книжок (ПП “Деметра”), як доказ копії Витягу з книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них за листопад, грудень 2017 року, за січень 2018 року не є належним доказом того, що його дружина 27.03.2018 року отримала його трудову книжку, оскільки: на титульній сторінці цього документу зазначено його приналежність до іншої юридичної особи - ПП “Деметра”; зазначений документ, як і всі інші подані відповідачем, засвідчені певною особою, виконавчим директором відповідача, прізвище якої не представляється за можливе прочитати та повноваження якої на вчинення такої дії не підтвердженні відповідачем жодним доказом. Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, які є загальнодоступними, єдиною особою, яка має право представляти відповідача як юридичну особу у правовідносинах з третіми особами, був та є на сьогодні керівник ОСОБА_2 , в той час як відомості про будь-яких інших осіб, уповноважених діяти від імені відповідача у правовідносинах з третіми особами, в тому числі засвідчувати від імені відповідача копії документів, у вказаному Єдиному державному реєстрі відсутні.        
Звертає увагу, що ні в останній робочий день перед вступом на військову службу за контрактом (24.11.2017року), ні в період з 24.11.2017 до 28.12.2017 року відповідач як роботодавець взагалі не звертався до нього з приводу надання йому певних документів, необхідних для збереження за ним робочого місця на час служби (копії контракту чи заяви про увільнення від роботи на час служби). Станом на 24 чи 25 листопада 2017 року він не мав об`єктивної можливості надати відповідачу копію контракту, оскільки цей контракт було укладено лише 27.11.2017 року у м. Яворів Львівської області за місцем розташування військової частини НОМЕР_1 . Тим більше, що чинним законодавством станом на 24.11.2017, 25.11.2017 та у період з 25.11.2017 року по 28.12.2017 року не було передбачено обов`язку працівника, призваного на військову службу за контрактом, надавати роботодавцю копію такого контракту чи заяви про увільнення, та не визначено строків надання таких документів.        
У зв`язку з тим, що матеріали справи № 594/433/19 не містять доказів того, що датою його звільнення є 28.12.2017 року, у нього відсутня копія наказу № 117-к від 28.12.2017 року із зазначенням дати звільнення з роботи - 28.12.2017 року, вважає безпідставним посилання Верховного Суду у своїй постанові від 30.09.2020 року, якою дану справі відправлено на новий апеляційний розгляд, на факт існування такого наказу.
Також вважає, що копія відомості на виплату грошей № 683 за грудень 2017 року та копія платіжного доручення № 4847 від 28.12.2017 року, на які відповідач посилається як на підтвердження доказу його звільнення з роботи саме 28.12.2017 року з підстав, що саме вказаного числа з ним було здійснено остаточний розрахунок у зв`язку зі звільненням, не є та не можуть бути доказом його звільнення з роботи саме 28.12.2017 року, оскільки його було звільнено 25.11.2017 року наказом № 117-к від 28.12.2017 року, тобто дата звільнення з роботи передує виданню самого наказу про звільнення, що є незаконним. Відповідно й виплати, які відповідач вважає розрахунком при звільненні здійснені у грудні 2017 року саме тому, що позивача було звільнено «заднім числом». Крім цього, копія відомості на виплату грошей № 683 за грудень 2017 року та копія платіжного доручення № 4847 від 28.12.2017 року, на які відповідач посилається як на підтведження доказу звільнення позивача з роботи саме 28.12.2017 року, не містяться в матеріалах справи, оскільки подані відповідачем разом з відзивом поза межами процесуального строку, встановленого судом першої інстанції.
Вказує, що судом першої інстанції правомірно здійснено розрахунок розміру середньоденної заробітної плати виходячи з виплат за червень та липень 2017 року, оскільки саме вказані місяці були повністю ним відпрацьованими.
Заслухавши суддю доповідача, пояснення сторін і їх представників, перевіривши законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та змісту постанови Верховного Суду від 30.09.2020 року, якою дану справу направлено на новий апеляційний розгляд, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з таких підстав. 
Судом встановлено, що ОСОБА_1 згідно наказу № 49 К від 14 травня 2012 року працював менеджером з питань регіонального розвитку у НВФГ “Компанія Маїс” (т. 1 а.с. 31-32).
23 листопада 2017 року на адресу НВФГ “Компанія “Маїс” надійшло повідомлення військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 про призов ОСОБА_1 на військову службу за контрактом та вибуття його 26.11.2017 року для подальшого проходження військової служби у військову частину НОМЕР_1 м. Яворів Львівської області (т. 1 а.с. 33). 
До повідомлення додано: копію наказу № 84 від 23.11.2017 року та копію припису № 2008 від 23.11.2017 року (а.с. 34-35). 
Згідно наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 23 листопада 2017 року № 84 ОСОБА_1 , старший лейтенант вибуває у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 , м. Яворів Львівської області для подальшого проходження військової служби (т. 1 а.с. 34).
27 листопада 2017 року між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України, в особі командувача військ оперативного командування “ ІНФОРМАЦІЯ_2 ” Сухопутних військ Збройних Сил України генерал-майора ОСОБА_3 , укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу, який є строковим та діє до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію (т. 1 а.с. 36-37).
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 27 листопада 2017 року № 159 ОСОБА_1 з 27 листопада 2017 року зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення (а.с. 38).
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 30 січня 2019 року № 22 ОСОБА_1 звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 24 січня 2019 року № 15 у запас за станом здоров`я, направлено для зарахування на військовий облік до Борщівського РВК Тернопільської області. З 30 січня 2019 року виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (т. 1 а.с. 40).
В ході нового апеляційного розгляду справи також встановлено, що 29 грудня 2017 року на адресу ОСОБА_1 По АДРЕСА_1 надійшов наказ № 117-к від 28 грудня 2017 року про його звільнення з 25 листопада 2017 року з займаної посади на підставі п. 1 ч. 3 ст. 36 КЗпП, у зв`язку зі вступом на військову службу (а.с. 29-30).
Натомість у відповідача знаходиться наказ про звільнення позивача з аналогічної підстави, однак з 28 грудня 2017 року (а.с. 69).
Як вбачається з паспорта позивача НОМЕР_3 , починаючи з 22.08.2016 року та станом на дату призову його на військову службу, ОСОБА_1 значився зареєстрованим по АДРЕСА_2 , звідки був знятий з реєстрації 29.12.2017 року та зареєстрований у м. Яворів Тернопільської області. З реєстрації у м. Яворів позивач був знятий 11.01.2019 року та знову зареєстрований по АДРЕСА_3 01.03.3019 року (т. 1 а.с. 25-24). 
У періоди з 11.07.2018 року до 26.07.2018 року, з 26.07.2018 року до 15.08.2018 року, з 21.08.2018 року до 04.10.2018 року, з 06.10.2018 року до 26.10.2018 року, з 05.11.2018 року до 14.12.2018 року, з 22.01.2019 року до 29.01.2019 року перебував на стаціонарному лікуванні у військових медичних закладах (а.с. 41-46).
14 березня адвокатом Дейнюк М.П. на підставі доручення № 205 від 04.03.2019 року, виданого Чортківським місцевим центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги, в інтересах ОСОБА_1 на адресу відповідача надіслано адвокатський запит про витребування ряду документів з метою складання та подання до суду позовної заяви про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який отримано Товариством 19.03.2019 року (а.с. 47-58).
Відповіді на запит адвоката НВФГ “Компанія “Маїс” не надало.
09.04.2019 року позов пред`явлено до суду.         
У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 119 цього Кодексу.
Законодавцем запроваджено норми щодо соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду, не лише за призовом під час мобілізації, на особливий період, а й прийнятих на військову службу за контрактом, а також призваних на строкову військову службу у зазначений період.
Частиною 2 ст. 39 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими ч.ч. 3, 4 ст. 119 КЗпП України, ч. 1 ст. 51, ч. 5 ст. 53, ч. 3 ст. 57, ч. 5 ст. 61 Закону України “Про освіту”.
Згідно вимог ч. 3 ст. 119 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
У відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої палати Верховного суду від 26 серпня 2020 року у справі № 813/402/17 (провадження № 11-609апп19) зазначено, що “відповідно до ст. 1 Закону України від 6 грудня 1991 року № 1932-ХІІ “Про оборону України” особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Згідно листа Міністерства оборони України від 1 жовтня 2015 року № 322/2/8417 особливий період в Україні настав з 17 березня 2014 року на підставі Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 “Про часткову мобілізацію” та триває дотепер, а його скасування буде здійснено окремим Указом Президента України “Про демобілізацію” після стабілізації обстановки на Сході України.
У відповідності до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Згідно вимог ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
У постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-426цс15 зроблено висновок, що “статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду. Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору – з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення – з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення – з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду)”.
У постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 758/9773/15-ц наголошується на застосуванні установлених ст. 233 КЗпП України строків звернення до суду незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до ст. 234 КЗпП у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений ст. 233 КЗпП, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку”.
Правові висновки щодо поважності причин для поновлення строку зроблено у постанові Верховного Суду від 16 січня 2018 року в справі № 490/9707/14-ц. Зі змісту вказаної постанови вбачається, що ст. 234 КЗпП України не передбачає переліку поважних причин для поновлення строку, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. Вочевидь, що як поважні причини пропущення строку, встановленого в ч.1 ст. 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. 
Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України “Про оплату праці” за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (з подальшими змінами і доповненнями).
Відповідно до абз. 3 п. 2 вищевказаного Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.
Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.
Відповідно до п. 5 Порядку основою для обчислення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, – календарних днів за цей період.
Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз.2 п. 8 Порядку).
Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив із того, що на позивача поширюються гарантії, визначені ч. 3 ст. 119 КЗпП України в частині збереження за працівником на час проходження військової служби місця роботи, посади та середнього заробітку; з факту порушення відповідачем визначеного трудовим законодавством порядку видачі позивачу копії наказу про звільнення та трудової книжки та наявності поважних підстав для поновлення строку на звернення до суду.        
Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції, як такими, що зроблені з урахування вимог закону, що регулює спірні правовідносини та з урахуванням наявних у справі доказів.
Встановивши, що позивач був призваний на військову службу за контрактом в особливий для України період, що підтверджується наявністю відповідного рішення про мобілізацію, який не завершився й станом на даний час, однак відразу ж після в розпорядження військової частини був звільнений з займаної посади, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, прийшов джо вірного висновку про наявність правових підстав для збереження за ОСОБА_1 місця роботи (посада), середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації відповідно до статті 39 Закону № 2232-XII та ст. 119 КЗпП, і як наслідок — про незаконність його звільнення з займаної посади.
Також, приймаючи до уваги відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження факту виконання відповідачем передбаченого ст. 47 КЗпП України обов`язку щодо вручення ОСОБА_1 копії наказу про звільнення з роботи та належно оформленої трудової книжки; факт проходження ОСОБА_1 у період з 27.11.2017 року до 30.01.2019 року військової служби у Збройних силах за контрактом, суд першої інстанції, на думку колегії суддів прийшов до вірного висновку про наявність поважних причин пропуску визначеного ч. 1 ст. 233 КЗпП України строку звернення позивача, зокрема, в частині позовних вимог про стягнення середньомісячного заробітку (строк для пред`явлення позовних вимог в частині скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі не може вважатися пропущеним з підстав відсутності в матеріалах справи доказів вручення позивачу копії наказу про звільнення та трудової книжки).
При цьому доводи апеляційної скарги відповідача в частині наявної у ОСОБА_1 можливості звернутися з даним позовом шляхом направлення позовної заяви поштовим зв`язком колегія суддів відхиляє з причини особливостей військової служби позивача, пов`язаних з неодноразовою його безпосередньою участю в періоди з 14.01.2018 року до 02.04.2018 року, з 19.04.2018 року до 04.05.2018 року, з 13.06.2018 року до 11.07.2018 року антитерористичній операції, що стверджується наявною в матеріалах справи довідкою (а.с. 39), а також тривалим перебуванням під час військової служби на стаціонарному лікуванні у військових медичних закладах (з 11.07.2018 року до 26.07.2018 року, з 26.07.2018 року до 15.08.2018 року, з 21.08.2018 року до 04.10.2018 року, з 06.10.2018 року до 26.10.2018 року, з 05.11.2018 року до 14.12.2018 року, з 22.01.2019 року до 29.01.2019 року) в зв`язку з отриманим під час бойових дій пораненням (а.с. 41-46). 
Погоджується колегія суддів і висновками суду першої інстанції в частині поновлення позивача на роботі саме з 27 листопада 2017 року, а не з 28 грудня 2017 року, так як наявність в матеріалах справи представленого стороною відповідача наказу про звільнення, в якому дата звільнення вказана 28 грудня 2017 року не може бути доказом звільнення позивача саме у вказану дату, оскільки надіслана йому копія наказу про звільнення, яка належним чином завірена підписом уповноваженої особи та мокрою печаткою Товариства, містить іншу дату звільнення 25 листопада 2017 року (вихідний день — субота). 
При цьому, доводи апеляційної скарги в частині ненадання судом належної правової оцінки запереченням відповідача щодо помилковості зазначення у надісланому на адресу позивача наказі про звільнення дати такого звільнення 25 листопада 2017 року колегія суддів до уваги не приймає, оскільки надісланий позивачу наказ, окрім дати звільнення відрізняється й іншими реквізитами, зазначеними після підписання його головою Фермерського господарства (копія наказу, долучена відповідачем (а.с. 69) містить інформацію про внесення проекту наказу Генеральним директором М.М. Федько та підпис останнього, погодження начальником юридичного відділу Лисенком В.В. і виконавчим директором ОСОБА_4 , а також їх підписи, в той час як копія наказу, надіслана позивачу такої інформації не містить (а.с. 30), хоча містить відмітку про відповідність її оригіналу). Однак вищевказана помилка не була усунута відповідачем у передбачений законом спосіб (шляхом скасування даного наказу чи внесення відповідних змін у частині реквізитів, які відповідач вважає помилковими).
Підлягають відхиленню й доводи апеляційної скарги відповідача в частині ненадання судом належної правової оцінки наявним у справі доказам, які підтверджують факт звільнення відповідача саме 28 грудня 2017 року (копії виданої на ім`я позивача трудової книжки з записом про звільнення з 28 грудня 2017 року, копіям бухгалтерських документів про проведений розрахунок звільненого з роботи працівника ОСОБА_1 , поясненнями самого позивача, що надавалися в судовому засіданні про отримання грошових коштів як розрахункових 28 грудня 2017 року), оскільки звільнення позивача мало місце під час перебування його на військовій службі й трудова книжка у день звільнення йому вручена не була, в зв`язку з чим внесення відповідачем відомостей у трудову книжку про дату звільнення 28 грудня 2017 року, в той час як в іншому наказі, надісланому позивачу, така дата звільнення значилася 25 листопада 2017 року (вихідний день - субота), й у встановленому законом порядку зміни до цього наказу не були внесені, то ні запис у трудовій книжці про дату звільнення 28.12.2017 року, ні виплата розрахункових коштів 28.12.2017 року, на думку колегії суддів, не можуть вважатися належним доказом звільнення позивача саме цього дня. Також, не може вважатися належним доказом дати звільнення позивача з роботи саме 28.12.2017 року й внесені до відповідної книги відомості про винесені накази по особовому складу (а.с. 101-104), де міститься лише запис про винесення наказу про звільнення позивача від 28.12.2017 року з датою звільнення 28.12.2017 року, оскільки приймаючи до уваги те, що інформація про даний наказ є останньою в 2017 році, а книга обліку наказів Фермерського господарства не прошнурована, то такі обставини не перешкоджали відповідачу внести інформацію про існування наказу з датою звільнення 28.12.2017 року в будь-який зручний для нього час.
З урахуванням того, що висновки суду першої інстанції в частині дати поновлення позивача на роботі колегія судів вважає такими, що відповідають обставинам справи, вірними є й висновки суду в частині визначення розміру середньомісячного заробітку, що підлягає стягненню в користь позивача, розрахунок розміру якого повністю узгоджується з відповідним Порядком, затвердженим ПКМ України № 100 від від 08 лютого 1995 року зі змінами і доповненнями), а відтак доводи апелянта в частині невідповідності вказаного розрахунку вимогам закону також підлягають відхиленню.
При цьому, беручи до уваги те, що останніми двома повними місяцями роботи позивача перед звільненням були червень і липень 2017 року відповідно з 20 і 21 робочими днями, судом судом вірно розраховано середньоденний заробіток, що складає 290, 70 грн та є вихідною величиною для розрахунку середньомісячного заробітку за період з 27.11.2017 року до 26.11.2018 року і розмір якого складає 72 965, 70 грн, виходячи з наявності у вказаному періоді 251 робочого дня (290, 70 х 251 = 72 965, 70 грн).
У відповідності до ч. 1 ст. 374 Цивільного процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Беручи до уваги те, що рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга НВФГ “Компанія “Маїс” до задоволення не підлягає, а рішення Борщівського районного суду Тернопільської області підлягає залишенню без змін.         
Керуючись ст.ст. 35 ч.ч. 1, 3; 259 ч.ч. 1, 2, 6, 8; 374 ч. 1 п. 1; 375 ч. 1; 381 ч.ч. 1, 3; 382 ч.ч. 1, 2; 384 ч. 1; 389 ч. 1 п. 1; 390 ч. 1 Цивільного процесуального кодексу України, суд 

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Науково-виробничого фермерського господарства “Компанія Маїс” — залишити без задоволення.
Рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 22 травня 2019 року — залишити без змін.
Судові витрати покласти на сторони в межах, ними понесених.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції в особі Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 
Дата складання повного судового рішення 09 березня 2021 року.

Головуючий 
Судді