ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4679/21 Справа № 208/7052/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Івченко Т. П. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2021 року                Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду області в складі: 
головуючого         -        Лаченкової О.В.
суддів          -        Городничої В.С., Петешенкової В.С. 
при секретарі         -        Кравченко Р.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі
апеляційну скаргу ОСОБА_1 , 
на рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 січня 2021 року
по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" про захист прав споживачів у сфері кредитних правовідносинах,-

ВСТАНОВИЛА:
В грудні 2017 року до Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшов позов  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" про захист прав споживачів у сфері кредитних правовідносинах.
Рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 січня 2021 року у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" про захист прав споживачів у сфері кредитних правовідносинах — відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , просить скасувати рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 січня 2021 року по справі №208/7052/17 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги позивача задовольнити в повному обсязі.
У відзиві АТ КБ “ПриватБанк” на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 січня 2021 року просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні апеляційної скарги на рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 січня 2021 року та рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 січня 2021 року залишити без змін.
       Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
       Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступник: АТ КБ “ПриватБанк”) уклали 08.02.2006 року кредитний договір №DZHCGK00770306 та 01.03.2012 року сторони уклали додаткову угоду до кредитного договору № DZHCGK00770306 від 08.12.2006 року.
Згідно з п. 1.1 кредитного договору №DZHCGK00770306 від 08.02.2006 року банк надав позивачці кредит у розмірі 18 000,00 доларів США із строком остаточного повернення кредиту 07.12.2024 року зі сплатою щомісячного платежу в розмірі 241,79 доларів США у період з 20 по 25 число кожного календарного місяця. Цільовою метою використання кредиту є купівля нерухомого майна - двокімнатної квартири АДРЕСА_1 .
Відповідно до п. 1.1 кредитного договору № DZHCGK00770306 від 08.02.2006 року сторони домовилися, що для розрахунку процентів за користування кредитом буде встановлена процентна ставка, що складається з 1 % проценту в місяць (12 процентів на рік), 1,0 відсоток процентів від суми виданого кредиту у момент надання кредиту та 0,2 відсотка від суми виданого кредиту щомісяця.
Пунктом 1.2 кредитного договору DZHCGK00770306 від 08.02.2006 року встановлено, що повернення Кредиту та сплата процентів відбувається шляхом сплати Позичальником Платежів, на рахунок НОМЕР_1 що відкривається для зарахування сплачуваних коштів.
Відповідно до статуту Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 21.05.2018 року № 519, змінено найменування Публічного Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на Акціонерне Товариство Комерційний Банк «ПриватБанк».
Згідно виписки з рахунку боржника її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості за договором №DZHCGK00770306 від 08.02.2006 року укладеного між ПриватБанком та клієнтом ОСОБА_1 станом на 31.10.2018 рік, загальний залишок заборгованості за тілом кредиту становить 6724,44 дол. США, останні виплати у рахунок погашення заборгованості, позивачем були зроблені 21.07.2017 року у розмірі 70,84 дол. США та 24.07.2017 року у розмірі 68,21 дол. США.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів».
Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.
Конституційний Суд України у рішенні у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно - правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що при укладенні договору з ОСОБА_1 , ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотримав вимоги, передбачені частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем умов, про які вважав узгодженими банк.
Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не дослідив те, що відповідач ввів позивача в оману щодо фактичного розміру місячного платежу, із штучним підвищенням суми заборгованості, та не повідомив про повну об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, тому кредитний договір від 11.12.2006 року може бути визнаний недійсним на підставі ст.ст. 18,19 Закону України “Про захист прав споживачів”, а дії банку незаконними, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки відповідно до ст. 11 Закону України “Про захист прав споживачів” у разі ненадання інформації, яка зазначена у ч. 2 даної статті, банк несе відповідальність, яка встановлена ст. ст. 15 та 23 цього Закону, тобто споживач має право на відшкодування завданих такими діями збитків, однак закон не передбачає можливості визнання недійсним у такому випадку кредитного договору.
Посилання апелянта на порушення Банком норм передбачених п. 3.3. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, які підтвердженні Постановою НБУ №168 від 10.05.2007 року та на лист НБУ “Про окремі питання практичного застосування Правил надання банками України споживачу про умови кредитування на сукупну вартість кредиту” від 16.06.2007 року №40-117/2093-6134, є безпідставними, оскільки кредитний договір №DZHCGK00770306 від 08.02.2006 року був узгоджений та підписаний між сторонами у 2006 році, тобто до набрання законної сили вище зазначених постанов НБУ.
Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
       Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
       Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
       Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. 
       Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

       ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  - залишити без задоволення.
Рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 січня 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича 

М.Ю.Петешенкова