Номер провадження: 22-ц/813/2687/21 
Номер справи місцевого суду: 522/15344/20
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Князюк О. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.05.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого Князюка О. В.,
суддів: Заїкіна А. П., Таварткіладзе О.М.,
за участю секретаря - Феленко В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 подану через представника - адвоката Скіндер Владислава Броніславовича на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 24 вересня 2020 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Одеська міська рада про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання договору недійсним, скасування рішень про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, зобов`язання приведення у первісний стан,-

ОПИСОВА ЧАСТИНА

До Приморського районного суду м. Одеси 08.09.2020 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Одеська міська рада, відповідно до якої позивач просить: скасувати рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 від 04.12.2014 року (індексний номер 17715043); скасувати рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 , вчинене на підставі декларації про початок виконання будівельних робіт № ОД 082150920473 від 01.04.2015 року та декларації про готовність об`єкта до експлуатації №ОД 142151130567 від 23.04.2015 року; визнання недійсним договору купівлі-продажу від 13.04.2016 року; зобов`язання відповідачів привести приміщення квартир у первісний стан.
Ухвалою суду від 24.09.2020 року провадження у справі відкрито.
Також представником позивачки було подано заяву від 16.09.2020 року, згідно якої просив до розгляду справи по суті застосувати заходи забезпечення позову шляхом встановлення заборони на вчинення реєстраційних дій відносно об`єкту нерухомого майна - житлового будинку реєстраційний номер 518876251101, заг. пл. 144,4 кв.м., житл. пл. 81,4 кв.м, що знаходиться за адресою по АДРЕСА_1 .
В обґрунтування заяви зазначено, що наразі відповідачу ОСОБА_3 нічого не перешкоджає переоформити на третіх осіб або зробити інші реєстраційні дії зі спірною нерухомістю та вважає, що зазначене значно утруднить виконання можливого рішення по даній справі або зовсім зробить неможливим його виконання.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24 вересня 2020 року у задоволенні заяви представника позивача - ОСОБА_4 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Одеська міська рада, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання договору недійсним, скасування рішень про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, зобов`язання приведення у первісний стан було відмовлено.
Не погоджуючись із ухвалою суду, апеляційну скаргу подано представником  ОСОБА_1  - адвокатом Скіндер Владиславом Броніславовичем, в якій з посиланням на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права ставиться питання про скасування ухвали.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що усі арешти на квартиру АДРЕСА_2 які були обтяжені на підставі цивільних справ №522/3725/15-ц, 522/14661/15-ц, що розглядалися Приморським районним судом м. Одеси були припинені, ще в 2015 та 2016 роках. Натомість об`єкт нерухомого майна загальною площею 144,4 кв.м., житловою площею 81,4 кв. м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 з`явився лише в 2017 році.
Апелянт наголошує на тому, що навіть якщо припустити, що на теперішній час арешти не зняті, то суд першої інстанції не мав законних підстав для відмови у забезпеченні позову, оскільки майно про яке йдеться мова у заяві про забезпечення належало іншій особі та має іншу юридичну адресу.
Враховуючи те, що предметом даного позову є спір про скасування рішень державного реєстратора про реєстрацію права власності, оспорювання договору купівлі-продажу квартири, а це в свою чергу, і оспорювання права власності на вказаний об`єкт нерухомості, тобто спір між сторонами у цій справі виник з приводу нерухомого майна, яке може бути відповідачем відчужене, заставлене тощо до вирішення справи по суті, що може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких вона звернулася до суду, то судом не зроблено необґрунтований висновок про відсутність необхідності вжиття заходів забезпечення позову. 
У судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав, просив суд її задовольнити.
Відповідачка до судового засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлялась, причини неявки суду не повідомила.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Суд, приймаючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову виходив з того, що відповідно до витягу з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 27.07.2020 року №217865811, ОСОБА_3 є власником житлового будинку, заг. пл. 144,4 кв.м., за адресою АДРЕСА_3 , починаючи із 13.04.2016 року (дати державної реєстрації).
Також, згідно даної довідки, на спірний об`єкт, а саме на житловий будинок, заг. пл. 144,4 кв.м., за адресою АДРЕСА_3 , було накладено арешт на підставі ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 01.04.2016 року (по справі 522/14661/15-ц) та на підставі ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 12.03.2015 року (по справі 522/3725/15-ц).
Отже, суд першої інстанції дійшов висновку, що відносно спірного об`єкту нерухомості існують обтяження, які не скасовані.
При цьому доказів із приводу наміру відповідачки здійснити відчуження чи вчинити будь-які дії з приводу переоформлення прав щодо спірної нерухомості на користь третіх осіб матеріали позову та заяви не містять.
Відсутність достатніх доказів в обґрунтування заяви про забезпечення позову, унеможливлює дати об`єктивну оцінку викладеним у ній обставинам.
Також суд першої інстанції зазначив, що стороною заявника не доведена імовірність утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів, в зв`язку з чим суд вважає подання даної заяви необґрунтованим та недоведеним.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції зважаючи на наступне.
Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач просила скасувати рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 від 04.12.2014 року (індексний номер 17715043); скасувати рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 , вчинене на підставі декларації про початок виконання будівельних робіт № ОД 082150920473 від 01.04.2015 року та декларації про готовність об`єкта до експлуатації №ОД 142151130567 від 23.04.2015 року; визнання недійсним договору купівлі-продажу від 13.04.2016 року; зобов`язання відповідачів привести приміщення квартир у первісний стан.
В обґрунтування заяви про забезпечення позову, представник позивача посилався на те, що наразі відповідачу ОСОБА_3 нічого не перешкоджає переоформити на третіх осіб або зробити інші реєстраційні дії зі спірною нерухомістю та вважає, що зазначене значно утруднить виконання можливого рішення по даній справі або зовсім зробить неможливим його виконання.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свободкожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Статтею 13Конвенції прозахист правлюдини іосновоположних свобод встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів забезпечення позову.
Відповідно до частини 1 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексузаходів забезпечення позову.
Згідно з частиною 2 статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 4Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених претензій позивача (заявника). Вжиття заходів забезпечення позову є правом суду, а не його обов`язком. Тому при вирішенні питання щодо заяви про забезпечення позову суд враховує не лише доводи, викладені у відповідній заяві, а й інші наявні матеріали цивільної справи.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист якого просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
Умовою застосування заходів для забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі, грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо).
Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.
Отже, в кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.
Відповідні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 19 квітня 2019 року у справі № 554/1893/17, від 26 квітня 2019 року у справі № 308/3824/16-ц, від 13 січня 2020 року у справі №922/2163/17, від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18.
Враховуючи те, що позивач не довів належними та допустимими доказами існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову, не обґрунтував належним чином необхідність вжиття зазначеного заходу забезпечення позову, не навів беззаперечних доказів про здійснення відповідачем дій щодо відчуження належного йому майна з метою уникнення виконання рішення суду у разі задоволення позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.
Колегія відхиляє доводи апеляційної скарги, що усі арешти на квартиру АДРЕСА_2 які були обтяжені на підставі цивільних справ №522/3725/15-ц, 522/14661/15-ц, що розглядалися Приморським районним судом м. Одеси були припинені, ще в 2015 та 2016 роках. Натомість об`єкт нерухомого майна загальною площею 144,4 кв.м., житловою площею 81,4 кв. м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 з`явився лише в 2017 році, з огляду на наступне.
Так, відповідно до витягу з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 27.07.2020 року №217865811, ОСОБА_3 є власником житлового будинку, заг. пл.. 144,4 кв.м., за адресою АДРЕСА_3 , починаючи із 13.04.2016 року (дати державної реєстрації).
Також, згідно даної довідки, на спірний об`єкт, а саме на житловий будинок, заг. пл.. 144,4 кв.м., за адресою АДРЕСА_3 , було накладено арешт на підставі ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 01.04.2016 року (по справі 522/14661/15-ц) та на підставі ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 12.03.2015 року (по справі 522/3725/15-ц).
Отже, доводи апеляційної скарги повністю спростовуються обставинами, викладеними у позовній заяві та матеріалами справи
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 756/1529/15-ц (провадження № 14-242цс18) вказано, що «апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце підчас розгляду справи судом першої інстанції».
Інші наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою, постановлена з дотриманням вимог процесуального права, підстави для її скасування відсутні.
При цьому апеляційний суд зазначає, що позивач не позбавлений права повторно звернутися до суду з вищезазначеною заявою у разі наявності належно мотивованих підстав для вчинення відповідних процесуальних дій та подання ним достовірних та достатніх доказів в обґрунтування своїх вимог.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 подану через представника - адвоката Скіндер Владислава Броніславовича - залишити без задоволення. 
Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 24 вересня 2020 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Одеська міська рада про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання договору недійсним, скасування рішень про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, зобов`язання приведення у первісний стан - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст судового рішення складено 18 травня 2021 року.

Головуючий:                                                                                О. В. Князюк
Судді:                                                                  А. П. Заїкін
О. М. Таварткіладзе