ОКРЕМА ДУМКА
суддів Великої Палати Верховного Суду Анцупової Т. О., Катеринчук Л. Й.
в адміністративній справі № 9901/171/20 за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання рішення протиправним та нечинним за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року (у складі колегії суддів Яковенка М. М., Данилевич Н. А., Дашутіна І. В., Шевцової Н. В., Шишова О. О.).
Відповідно до частини третьої статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України викладаємо окрему думку.
Короткий зміст постанови Великої Палати Верховного Суду
Розглянувши 13 травня 2021 року у судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 9901/171/20 за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) про визнання рішення протиправним та нечинним,Велика Палата Верховного Суду залишила її без задоволення, а рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року - без змін.
Ухвалюючи таке рішення, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що оскільки після скасування Постанови Верховної Ради України від 03 червня 2010 року № 2316-VІ подання Вищої ради юстиції (далі - ВРЮ) від 22 червня 2009 року № 16/0/12-09 не було реалізоване та залишилось чинним, то ВРП, яка наділена правом звільняти суддів відповідно до наведених вище норм законодавства, правомірно розглянула подання ВРЮ про звільнення ОСОБА_1 .
А тому погодилася з висновком суду першої інстанції про те, що рішення від 16 червня 2020 року № 1848/0/15-20 ВРП прийняла як орган, який з 30 вересня 2016 року уповноважений ухвалювати рішення про звільнення судді з посади з підстав, визначених частиною шостою статті 126 Конституції України.
Також Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновком суду першої інстанції про те, що фактичні обставини, які були підставою для прийняття оспорюваного рішення, викладено в рішенні ВРЮ від 11 червня 2009 року № 398/0/15-09 та поданні від 22 червня 2009 року № 16/0/12-09 щодо внесення до Верховної Ради України подання про звільнення ОСОБА_1 з посади судді за порушення присяги. Відповідно обставини, які були підставою для висновку про наявність у діях судді ОСОБА_1 ознак порушення присяги судді як підстави для звільнення його із цієї посади (така підстава була передбачена пунктом 5 частини п`ятої статті 126 Конституції України в попередній її редакції, чинній на дату прийняття вказаного рішення ВРЮ), є встановленими (компетентним органом - ВРЮ), а вид відповідальності за неправомірні діяння судді при здійсненні правосуддя (які в сукупності становлять порушення присяги) - обрано/застосовано.
Надаючи оцінку доводам ОСОБА_1 щодо недотримання ВРП строку притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ВРЮ, прийнявши рішення від 11 червня 2009 року № 398/0/15-09, діяла в межах визначеного законом строку. Саме з прийняттям рішення від 11 червня 2009 року № 398/0/15-09 ВРЮ встановила факти, які свідчать про порушення скаржником присяги, та притягнула суддю до відповідальності, вирішивши звернутися до уповноваженого органу з поданням про звільнення судді з посади на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України, відтак строк давності притягнення судді до дисциплінарної відповідальності не може застосовуватися при подальшій реалізації вказаного рішення ВРЮ.
На обґрунтування такого висновку зазначено, що дії, з якими ВРП пов`язувала підстави звільнення  ОСОБА_1 з посади судді, були вчинені ним у 2001 та 2005 роках.
З прийняттям Закону України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» та Закон України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) відповідальність за дії, з якими ВРЮ пов`язувала внесення подання про звільнення скаржника, скасована не була і наслідки таких дій у вигляді звільнення з посади судді не змінились, оскільки не було пом`якшено або скасовано відповідальність за вчинений суддею ОСОБА_1 дисциплінарний проступок.
За висновками Великої Палати Верховного Суду, рішення ВРП про звільнення судді з посади не є рішенням про порушення суддею присяги, а лише приймається на його підставі. У такому рішенні ВРП не встановлює порушення або відсутність порушень ОСОБА_1 присяги судді, а за своєю суттю таке рішення є кадровим.
Причини незгоди з висновками Великої Палати Верховного Суду
Вважаємо, що такий висновок Великої Палати Верховного Суду в частині щодо застосування строку притягнення судді до дисциплінарної відповідальності не відповідає вимогам закону.
У ході розгляду справи встановлено, що дії, з якими відповідач пов`язував підстави звільнення позивача з посади судді, були вчинені ним у 2001 та 2005 роках, а рішення про застосування щодо нього дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення ухвалене ВРП 16 червня 2020 року.
За правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постановах від 28 березня 2018 року у справі № П/800/310/17, від 05 квітня 2018 року у справі № 800/523/17, від 21 червня 2018 року у справі № 11-272сап18, від 21 червня 2018 року у справі № 11-78сап18, від 01 листопада 2018 року у справі № 800/493/15 (П/9901/311/18), строком для притягнення судді до відповідальності за порушення присяги судді є три роки з дня порушення присяги без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці.
Строк, протягом якого до судді може бути застосоване дисциплінарне стягнення передбачений Законом № 1402-VIII, і такий строк відноситься до процедурних гарантій, стосується усієї процедури притягнення судді до відповідальності і в силу вимог закону підлягає обов`язковому застосуванню саме під час вирішення питання про звільнення судді з посади.
Закон № 1402-VIII не встановлює будь-якого іншого строку притягнення судді до відповідальності, як наприклад, строк «реалізації» або «накладення» дисциплінарного стягнення. Отже, тлумачення Великою Палатою Верховного Суду частини одинадцятої статті 109 Закону № 1402-VIII як строку, який обмежує у часі лише «застосування» дисциплінарного стягнення, але не обмежує в часі його «реалізацію», створює ситуацію правової невизначеності, яка безпосередньо пов`язана із порушенням гарантій суддівської незалежності та стандартів за статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме права на повагу до приватного і сімейного життя.
Враховуючи, що законом, чинним на час прийняття рішення про звільнення позивача з посади судді, передбачено трирічний строк застосування щодо судді дисциплінарного стягнення, відповідачу під час вирішення цього питання необхідно було застосувати цей строк, передбачений частиною одинадцятою статті 109 Закону № 1402-VIII.
Рішення ВРЮ було прийняте 11 червня 2009 року і таке рішення не було предметом самостійного судового розгляду, однак рішення про звільнення позивача з посади судді ухвалене ВРП лише 16 червня 2020 рокуі саме цим рішенням щодо нього застосовано дисциплінарне стягнення.
Отже, оскількинакладене стягнення у вигляді звільнення з посади судді щодо позивача було застосоване саме оскаржуваним у цій справі рішенням, вважаємо, що трирічний строк для притягнення судді до відповідальності за порушення присяги має обчислюватися з дня порушення присяги до дати ухвалення рішення про застосування до судді дисциплінарного стягнення. Таким рішенням у цій справі є саме рішення ВРП від 16 червня 2020 року № 1848/0/15-20.
Враховуючи встановлені у цій справі фактичні обставини, характер спірних правовідносин та норми законодавства, які їх регулюють, вважаємо, що, приймаючи оскаржуване рішення, відповідач хоч і діяв на підставі та в межах, визначених Конституцією та законами України повноважень, однак без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення.
З огляду на зазначене вважаємо, що Велика Палата Верховного Суду мала апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року задовольнити та прийняти постанову про задоволення позову.
 
Судді:                                                                                     Т. О. Анцупова
 
                                                                                              Л. Й. Катеринчук