ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

25 березня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 280/4857/20	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Сафронової С.В. (доповідач),
                               суддів:  Чепурнова Д.В., Мельника В.В.,     
за участю секретаря судового засідання Лащенко Р.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференція апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2020 року у адміністративній справі № 280/4857/20 за позовом  ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Запорізькій області про скасування податкових повідомлень-рішень,

                                                          ВСТАНОВИВ:
         Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2020 року відмовлено у задоволені адміністративного позову ОСОБА_1  щодо скасування податкових повідомлень-рішень за формою “Ф”: №0026537/38-5605-0832 в сумі 89422,86 грн.; №0026537/39-5605-0832 в сумі 124412 грн.;  №0026537/40-5605-0832 в сумі 144966,66 грн.; №0026537-5605-0832 в сумі 151479,49 грн., прийнятих Головним управлінням ДПС у Запорізькій області 26.05.2020  за платежем податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки. 
       Зазначене рішення суду першої інстанції оскаржено позивачем по справі з підстав порушення норм матеріального права, якими регулюються правовідносини в галузі оподаткування нерухомого майна, відмінного від земельної ділянки для об`єктів промисловості, а саме, положень:  підпункту 4.1.9 пункту 4.1 статті 4, пункту 10.3 статті 10, підпункту 12.3.4 пункту 12.3, пункту 12.5 статті 12, підпункту 266.1.1 пункту 266.1, підпункту 266.2.1 пункту 266.2, підпункту 266.3.1 пункту 266.3, підпункту 266.5.1 пункту 266.5, підпункту 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 Податкового кодексу України, статті 3 Бюджетного кодексу України, а також не врахування судом першої інстанції вимог статті 58 Конституції України і викладеної в рішенні від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06) правової позиції Європейського суду з прав людини стосовно неможливості незаконного втручання публічних органів у мирне володіння майном, позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити інше рішення про задоволення її вимог у повному обсязі.
   У відзиві на апеляційну скаргу відповідач посилаючись на безпідставність доводів апелянта, які суперечать положенням податкового законодавства, просить залишити без змін рішення суду першої інстанції, а апеляційну скаргу позивача – залишити без задоволення.
    Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши за матеріалами справи і в межах апеляційної скарги повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин спірних правовідносин та правильність їх правової оцінки і застосування норм матеріального права, судова колегія дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог апелянта і для скасування рішення суду першої інстанції, виходячи з нижченаведеного.
  Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 є власником нежитлової будівлі загальною площею 5185,7 кв.м., з якої основною площею є 4616,9 кв.м., розташованої на земельній ділянці площею 1.1986 га, кадастровий номер 2310700000:02:006:0199 за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 21.03.2016 та актом прийому-передачі нерухомого майна (а.с.20-26).
 Оскільки з моменту придбання у свою власність нежитлової будівлі за вищевказаною адресою, позивач не сплачувала податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, Головним управлінням ДФС у Запорізькій області на підставі даних ДФС України та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, було прийнято 26.05.2020 стосовно ОСОБА_1 податкові повідомлення-рішення форма «Ф»: № 0026537/38-5605-0832 з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік на суму 89 422,86 грн.; № 0026537/39-5605-0832 з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік на суму 124 412,00 грн.; № 0026537 40-5605-0832 з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2018 рік на суму 144 966,66 грн.; та № 0026537-5605-0832 з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2019 рік на суму 151 479,48 грн. (а.с.12-19), які і є предметом оскарження у цій справі.
Вирішуючи спір у цій справі по суті, суд першої інстанції виходив з того, що усі правовідносини, які виникають у сфері справляння податків і зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України № 2755-VІ від 02.12.2010, у пункті 6.1. ст.6 якого чітко визначено поняття «податку», як безумовного платіжу до відповідного бюджету, що справляється з платників податку відповідно до цього Кодексу, який платник податків згідно п.16.1 статті 16 Податкового кодексу України зобов`язаний сплачувати в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом.
При цьому, суд першої інстанції акцентував увагу на тому, що обов`язок по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, передбачено статтею 266 Податкового кодексу України в редакції  Закону України № 71-VIII від 28.12.2014 "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України шодо податкової реформи”, що набрав чинності 01.01.2015.
Як встановлено судом апеляційної інстанції, на підставі аналізу положень підпункту 266.1.1 пункту 266.1, підпункту 266.2.1 підпункту 266.2.2 пункту 266.2, підпункту 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 Податкового кодексу України у сукупності з обставинами, встановленими за результатом дослідження долучених до матеріалів справи доказів, в тому числі і копії технічного паспорту на паспорту на будівлі та споруди по АДРЕСА_1 , які не містять в собі інформації про встановлення цьому об`єкту нерухомості коду класифікації 1251 відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 (а.с.27-42), суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність у даному спірному випадку підстав вважати, що належний позивачу на праві власності за вказаним адресом будівля є за своїм функціональним призначенням промисловим об`єктом нерухомості.
За наведених обставин, а також з огляду на відсутність будь-яких доказів використання ОСОБА_1 належної їй на праві власності нежитлової будівлі для промислового виробництва, суд першої інстанції правильно зазначив про відсутність підстав для застосування до позивача у спірному випадку податкової пільги із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як це передбачено підпунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних відносин).
Судова колегія повністю погоджується з наведеними вище висновками суду першої інстанції, оскільки підставою для звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податків за правилами підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України є особливість, що характеризує об`єкт оподаткування.
 Тобто, застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у підпункті «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику, і відповідно, звільнення від оподаткування залежить не від суб`єктного складу власника, а лише від об`єкту оподаткування, який за своїм функціональним  призначенням, у визначеному законом порядку віднесений до категорії нерухомості промислових об`єктів (будівель промисловості), зокрема, як що це є: виробничі корпуси, цехи, складські приміщення, які використовуються власником для промислового виробництва.
 Така позиція суду повністю узгоджується з приписами пункту 30.2 статті 30 Податкового кодексу України, яким передбачено податкову пільгу, шляхом звільнення певної групи платників податків від обов`язку нарахування та сплати податку та збору, або сплати податку та збору в меншому розмірі в залежності від виду діяльності платників податків, об`єкту оподаткування або характеру та суспільного значення здійснюваних ними витрат.
  Суд першої інстанції правильно акцентував увагу на тому, що сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме статусу будівлі промисловості не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування, оскільки обираючи за вихідне поняття «промисловість», у зв`язку з яким застосовується податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.
 Судом першої інстанції встановлено, і в суді апеляційної інстанції підтверджено, та позивачем і його представником не спростовується, що належна позивачу будівля не використовується за її функціональним призначенням, а саме як будівля промисловості.
 Оскільки «будівлі промислові», які є у складі об`єктів нежитлової нерухомості виступають загальним критерієм визначення об`єкта оподаткування (підпункт «ґ» підпункту 14.1.129-1 пункт\ 14.1 статті 14 Податкового кодексу України), то встановлення пільги шляхом звільнення від оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, «будівель промисловості», зокрема виробничих корпусів, цехів, складських приміщень промислових підприємств ( підпункт) не свідчить про недостатню чіткість податкового законодавства, оскільки увівши певний загальний критерій «будівлі промислові», законодавець визначив спеціальний об`єкт (об`єкти) який звільнено від оподаткування, і зі змісту норми зрозуміло, яких об`єктів стосується така пільга.
 Отже, оскільки функціональне призначення об`єкта, який звільняється від оподаткування, яким є будівля промисловості (вид нежитлової нерухомості), є фактично визначальною родовою ознакою, пільга при оподаткуванні згідно підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України може бути застосована тільки з врахуванням виду діяльності власників об`єктів промисловості (фізичними, юридичними особи, та нерезидентами), та за умови використання ними таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду) і іншого, законодавством не передбачено.
Погоджується судова колегія також з висновками суду першої інстанції в частині визнання безпідставними посилань позивача на невідповідність вимогам податкового законодавства спірного податкового повідомлення-рішення 0026537/38-5605-0832 (форма «Ф») з огляду на запровадження у м.Мелітополі податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2016 рік пізніше як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, оскільки у підпункті 12.3.5 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України зрозуміло прописано, що у разі якщо сільська, селищна, міська рада або рада об`єднаних територіальних громад, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів, що є обов`язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок, а пунктом 4 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» від 24.12.2015 № 909-VIII установлено, що в 2016 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 рік, не застосовуються вимоги, встановлені підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України та Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності", а органам місцевого самоврядування рекомендовано у місячний строк з дня набрання чинності цим Законом переглянути прийняті на 2016 рік рішення щодо встановлення місцевих податків і зборів, визначених статтею 10 Податкового кодексу України (пункт 7 розділу II «Прикінцеві положення» Закону № 909-VІІІ).
Отже, наведене вище свідчить, що у 2016 році було зупинено дію підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України, на яку посилається апелянт, що в свою чергу свідчить про відсутність обмеження для органів місцевого самоврядування щодо строків прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів, та про правомірність дій контролюючого органу при нарахуванні позивачу податкового зобов`язання за 2016 рік. 
Вирішуючи в межах цієї конкретної справи питання правомірності визначення податкового зобов`язання позивачу за 2016, 2017, 2018 та 2018 роки, з огляду на всі фактичні обставини даної справи, враховуючи положення статті 13 Конституції України, яка визначає, що «власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству»;   статті 67 Конституції України, яка вказує на те, що «кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених   законом», а також з урахуванням дотримання відповідачем положень Податкового кодексу України в частині його повноважень та функцій, судова колегія визнає, що спірні у цій справі податкові повідомлення-рішення прийняті відповідачем відповідно до чинного законодавства, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.
        Посилання апелянта на практику Європейського Суду є в даному випадку недоречним, оскільки баланс інтересів у спірних правовідносинах досягнутий шляхом реалізації відповідачем норм права при визначенні податкового зобов`язання позивачу без свавільного втручання та без покладення надмірного тягара, у зв`язку з чим апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін.  
Керуючись ст.ст.242, 315, 316, 322 325, 328 КАС України, суд, -

                                                            П о с т а н о в и в:
          Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2020 року – залишити без змін.
                    Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.   
Головуючий - суддя                                                                      С.В. Сафронова 

                               суддя                                                                      Д.В. Чепурнов 

                               суддя                                                                      В.В. Мельник