ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/16559/20                                                                   Суддя (судді) першої інстанції: Кузьменко А.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  23 квітня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Губської Л.В., Епель О.В., секретар судового засідання Романович І.І., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області та Державної міграційної служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 січня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області про визнання протиправним висновку службового розслідування, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

17.07.2020 ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Держаної міграційної служби України та Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області, в якому просив: визнати протиправним та скасувати висновок службового розслідування підстав документування паспортом громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оформлений Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області 29 червня 2016 року та затверджений Державною міграційною службою України 13 липня 2016 року, яким визнано недійсним паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 від 15 липня 2013 року; зобов`язати Державну міграційну службу України письмово повідомити Адміністрацію Державної прикордонної служби України, Українське бюро Інтерполу та підрозділи Головних управлінь, Управлінь Державної міграційної служби України в областях про скасування висновку службового розслідування підстав документування паспортом громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дійсність паспорта громадянина України НОМЕР_2 від 20 червня 2013 року і паспорта громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 від 15 липня 2013 року.
Позовні вимоги обґрунтовано протиправністю оскаржуваного висновку, оскільки він ґрунтується на безпідставних сумнівах відповідачів щодо належності позивача до громадянства України. Вважає, що вилучення та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон є протиправним та таким, що порушує права особи, гарантовані Конституцією України. В свою чергу відзначає, що відповідачами не було повідомлено останнього про існування спірного висновку, про наявність якого позивач дізнався в червні 2020 року.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 січня 2021 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано висновок службового розслідування підстав документування паспортом громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оформлений Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області 29 червня 2016 року та затверджений Державною міграційною службою України 13 липня 2016 року, яким визнано недійсним паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 від 15 липня 2013 року.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Суд першої інстанції задоволення позовних вимог мотивував тим, що відповідно до статті 21 Закону України «Про громадянство України» рішення про оформлення набуття громадянства України скасовується, якщо особа набула громадянство України відповідно до статей 8 та 10 цього Закону шляхом обману, внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України.
Отже, отримана відповідачами інформація, за наслідками якої  виникли сумніви щодо набуття позивачем громадянства України на підставі частини 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України» та про справжність видачі довідки про реєстрацію особи громадянином України, тобто щодо незаконності документування позивача паспортом громадянина України для виїзду за кордон, є підставою для прийняття рішення відповідно до статті 21 Закону України «Про громадянство України» та, як наслідок, висновку відповідно до Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 травня 2014 року №152.
Проте, станом на час розгляду даної справи відсутні докази скасування рішення про оформлення набуття громадянства України.
Відмова у задоволенні позову обґрунтована передчасністю заявленої позовної вимоги про зобов`язання Державну міграційну службу України письмово повідомити Адміністрацію Державної прикордонної служби України, Українське бюро Інтерполу та підрозділи Головних управлінь, Управлінь Державної міграційної служби України в областях про скасування висновку службового розслідування підстав документування паспортом громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дійсність паспорта громадянина України НОМЕР_2 від 20 червня 2013 року і паспорта громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 від 15 липня 2013 року.
Головне управління Державної міграційної служби в Харківській області, не погоджуючись з судовим рішенням суду першої інстанції в повному обсязі, тобто і в частині відмови у позові позивачу, подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, а також на неповне з`ясування судом обставин справи.
Державна міграційна служба України, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в задоволеній частині позовних вимог, також подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в цій частині та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, а також на неповне з`ясування судом обставин справи.
Доводи апеляційних скарг ґрунтуються на відсутності будь-якого підтвердження належності позивача до громадянства України та прийняття останнього до громадянства України за указом Президента, а також підтвердження інформації щодо постійного проживання позивача або його батьків. Крім того, позивач на території України статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту не отримував.
Відповідачі зазначають, що фактично суд першої інстанції з одного боку зазначає про відсутність доказів скасування рішення про оформлення набуття громадянства позивачем, а з іншого, одночасно наголошує на відсутності доказів щодо проживання на території України позивача, його батьків чи родичів, визначених ст. 8 Закону України «Про громадянство України». В той же час, постійне проживання на території України до 24 серпня 1991 року є необхідною умовою набуття громадянства України за територіальним походженням.
Судом першої інстанції не надано належної оцінки тому, що відповідно до законодавства колишнього СРСР іноземці та особи без громадянства могли отримати прописку тільки після отримання дозволу на постійне проживання, штампи прописки вносилися до посвідки на постійне проживання та до облікових документів (на той час - форма А), де зазначались серія та № виданої посвідки. Імміграційним законодавством СРСР статус біженців не надавався. Іноземці, які перебували в країнах колишнього СРСР з метою навчання та роботи (тимчасове проживання), реєструвалися за національним паспортом на період навчання чи роботи.
Відповідачі вважають, що є очевидним факт того, що позивач не міг набути громадянство України на підставі частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України», тому й справжність видачі Довідки № 29 про реєстрацію особи громадянином України викликає сумніви.
Крім того, судом першої інстанції проігноровано та не взято до уваги, що паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , який нібито виданий на ім`я позивача, який є підставою для документування паспортом громадянина України для виїзду за кордон, визнано недійсним наказом ДМС від 30.08.2016 № 218.
Відповідачі наполягають на застосуванні у даній справі правової позиції Верховного Суду у справі № 826/14279/17, згідно якої, якщо паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон є документами, які підтверджують громадянство України, набуття якого не підтверджено, відповідачі дійшли обґрунтованого висновку, що ці документи є такими, що отримані з порушенням закону, а тому оскаржувані дії та рішення є правомірними та такими, що вчинені на підставі та у межах чинного законодавства.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач, посилаючись на те, що вимоги апеляційних скарг є необґрунтовані, просить в її задоволенні відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Позивач посилається на те, що перш ніж оформити висновок службового розслідування, Головне управління мало провести відповідне службове розслідування, під час якого витребувати документи та відомості на підтвердження факту оформлення паспорта позивача з порушенням вимог законодавства. Втім відсутність документів, покладених на обґрунтування висновків службового розслідування, викладених у висновку, свідчить про його необґрунтованість та протиправність дій щодо його оформлення.
Позивач додатково звертає увагу, що припущення Головного управління щодо безпідставності документування позивача паспортом громадянина України для виїзду за кордон за відсутності передбачених ст. 8 Закону України «Про громадянство України» підстав, має бути предметом відповідного службового розслідування та прийняття відповідного рішення компетентним органом, у порядку, визначеному ст. 21 Закону України «Про громадянство України».
При цьому проведення зазначеної перевірки та, за наявності підстав, прийняття рішення про скасування рішення про оформлення набуття громадянства, має передувати оформленню та затвердженню висновку службового розслідування.
Більш того, як вбачається із змісту оскаржуваного висновку, Головне управління під час перевірки наданих позивачем документів, звертався із запитом до ГУ ДМС України в АР Крим та 26 червня 2013 року отримав письмове підтвердження факту документування позивача паспортом громадянина України та реєстрації його місця проживання з долученням копії заяви про видачу паспорта за формою № 1. Крім того, позивачем, крім інших документів, було надано копію довідки №29 від 19 червня 2013 року про реєстрацію особи громадянином України, з якої вбачається, що позивач набув громадянство України на підставі ст.8 Закону України «Про громадянство України».
Відповідно до статті 311 КАС України, апеляційні скарги призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки апеляційна скарга Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області не містить жодних обґрунтувань та/або посилань скаржника на незаконність рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову, а згідно апеляційної скарги Державної міграційної служби України рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог не є предметом апеляційного оскарження, судова колегія вважає за необхідне здійснювати перевірку його законності та обґрунтованості у межах доводів та вимог апеляційних скарг відповідачів.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 13 липня 2016 року Державна міграційна служба України затвердила висновок службового розслідування підстав документування паспортом громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 , складений Головним управлінням Державної міграційної служби в Харківській області 29 червня 2016 року.
Вказаним висновком встановлено, зокрема, наступне: паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 від 15 липня 2013 року відповідно до підпункту 8 пункту 55 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон з безконтактним електронним носієм, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 травня 2014 року №152, визнати недійсним та таким, що підлягає вилученню та знищенню.
З висновку службового розслідування вбачається, таке: «За результатом розгляду заяви про оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон 27 червня 2013 року керівництвом Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області прийнято рішення про видачу ОСОБА_1 паспорта громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 від 15 липня 2013 року органом 6390, який отримав 24 липня 2013 року громадянин України ОСОБА_3 за довіреністю.
На момент надання документів, місце проживання заявника зареєстроване з 21 червня 2013 року за адресою: АДРЕСА_1 .
Громадянин ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець міста Сайда Ліван , документований 20 червня 2013 року Залізничним РВ у місті Сімферополі Головного управління Державної міграційної служби України в АР Крим паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 .
Згідно відповіді Головного управління Державної міграційної служби України в АР Крим від 26 червня 2013 року №01-01/вх1172 підтверджено факт документування заявника (позивача) паспортом громадянина України та реєстрацію його місця проживання з долученням копії заяви про видачу паспорта за формою №1.
З долученої до матеріалів копії довідки про реєстрацію особи громадянином України вбачається, що нібито згідно з рішенням Головного управління Державної міграційної служби в АР Крим від 19 червня 2013 року громадянин ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 набув громадянство України на підставі частини 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України» (за територіальним походженням). Довідка видана до паспорта № НОМЕР_3 , виданого компетентним органом, та є підставою для оформлення документа, що підтверджує громадянство України - паспорта.
Підтвердити чи спростувати факт прийняття рішення Головним управлінням Державної міграційної служби в АР Крим щодо набуття громадянства України ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі частини 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України» та видачу йому у 2013 році довідки №29 від 19 червня 2013 року про реєстрацію особи громадянином України неможливо через те, що Автономна Республіка Крим є тимчасово окупованою територією України.
Як вбачається з копії довідки громадянина ОСОБА_1 останній народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Сайда Ліван . Інформація про народження або постійне проживання його батьків до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України немає.
Відповідно до законодавства колишнього СРСР іноземці та особи без громадянства могли отримати прописку тільки після отримання дозволу на постійне проживання, штампи прописки вносились до посвідки на постійне проживання та до облікових документів   (на той час форма А), де зазначались мерія та номер виданої посвідки. Імміграційним законодавством СРСР статус біженців не надавався. Іноземці, які перебували в країнах колишнього СРСР з метою навчання та роботи (тимчасове проживання) реєструвались за національними паспортами на період навчання чи роботи.
Факт набуття ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 громадянства на підставі частини 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України» та справжність видачі довідки про реєстрацію особи громадянином України викликає сумніви та унеможливлює, у даному випадку, саму процедуру набуття громадянства України особами - вихідцями з Близького Сходу.».
У зв`язку з відсутністю документального підтвердження належності ОСОБА_1 до громадянства України відповідачі дійшли висновку, що вважати ОСОБА_1 громадянином України підстав не має.
Відповідачі також вказують, що у Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області відсутня будь-яка інформація щодо проживання в Україні як самого ОСОБА_1 , якому в 1991 році було 11 років, так і його батьків або родичів, коло яких визначено статтею 8 Закону України «Про громадянство».
Відповідно до листа Департаменту з питань громадянства Адміністрації Президента України від 13 червня 2016 року №20-13/177 на розгляд Комісії при Президентові України з питань громадянства не надходили матеріали про прийняття до громадянства України стосовно ОСОБА_1 1980 року народження.
Згідно листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України відомості про перетинання державного кордону громадянином ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 у період з 19 червня 2015 року по 18 червня 2020 року в базі даних не виявлені.          
З урахуванням наведеного, відповідачі вказують на наявність сумнівів щодо набуття позивачем громадянства України на підставі частини 1 статті 8 Закону України «Про громадянство» та справжність видачі довідки про реєстрацію особи громадянином України.
Судом першої інстанції також встановлено, що  станом на час розгляду даної справи відсутні докази скасування рішення про оформлення набуття громадянства України. При цьому, позивач, обґрунтовуючи позов, також не надає доказів проживання його, його батьків чи родичів, визначених статтею 8 Закону України «Про громадянство України», на території України.
Незгода позивача із висновком службового розслідування щодо підстав документування паспортом громадянина України для виїзду за кордон, зумовила його звернення до адміністративного суду за захистом своїх прав. 
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів враховує наступне.
Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб, визначаються Законом України від 18 січня 2001 року №2235-III «Про громадянство України» (тут і надалі в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон №2235-III).
Згідно з статтею 3 Закону № 2235-ІІІ Громадянами України є:
1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;
2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав;
3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України;
4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.
Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.
Документами, що підтверджують громадянство України, є: паспорт громадянина України; паспорт громадянина України для виїзду за кордон; тимчасове посвідчення громадянина України; дипломатичний паспорт; службовий паспорт; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну.
Згідно зі статтею 6 Закону № 2235-ІІІ Громадянство України набувається: за народженням; за територіальним походженням; внаслідок прийняття до громадянства; внаслідок поновлення у громадянстві; внаслідок усиновлення; внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в дитячий заклад чи заклад охорони здоров`я, в дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім`ю або передачі на виховання в сім`ю патронатного вихователя; внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки; у зв`язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини; внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факта батьківства чи материнства; за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України.
Статтею 8 Закону № 2235-ІІІ передбачено, що особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство всіх цих держав. Іноземці, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства.
Датою набуття громадянства України у випадках, передбачених цією статтею, є дата реєстрації набуття особою громадянства України.
Відповідно до статті 21 Закону №2235-III рішення про оформлення набуття громадянства України скасовується, якщо особа набула громадянство України відповідно до статей 8 та 10 цього Закону шляхом обману, внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України.
Як правильно зауважено судом першої інстанції, станом на час розгляду даної справи відсутні докази скасування рішення про оформлення набуття громадянства України.
В той же час, колегія суддів вважає, що факт отримання з порушенням закону паспорта громадянина України та паспорта громадянина України для виїзду за кордон, які є документами, що підтверджують громадянство України, набуття якого не підтверджено, має підтверджуватися належними, допустимими та достатніми доказами і не може ґрунтуватися на припущеннях.
Однак у службовому висновку вказано, що підтвердити чи спростувати факт прийняття рішення Головним управлінням Державної міграційної служби в АР Крим щодо набуття громадянства України ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі частини 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України» та видачу йому у 2013 році довідки №29 від 19 червня 2013 року про реєстрацію особи громадянином України неможливо через те, що Автономна Республіка Крим є тимчасово окупованою територією України.
Означене беззаперечно вказує на те, що орган контролю не формував свої висновки на підставі тих документів, які були враховані компетентним органом під час видачі позивачу паспорта громадянина України. А також свідчить про те, що з боку органів державної влади не вчинялись дії на встановлення обставин щодо документування позивача паспортом громадянина України.
Матеріали справи також не містять доказів, які б свідчили про подання позивачем під час оформлення паспорта громадянина України свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, чи приховування позивачем будь-якого суттєвого факту, за наявності якого позивач не мав права набути громадянство України.
Між тим, отримавши паспорт громадянина України позивач надалі добросовісно вважав, що ним додержано вимоги закону щодо набуття громадянства України.
За таких обставин, відповідачі, в порядку виконання обов`язку, визначеного частиною 2 статті 77 КАС України, не довели обґрунтованість прийнятого висновку, оскільки він ґрунтується лише на припущеннях та сумнівах.
Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Обсяг судового контролю в адміністративних справах, який визначено частиною другою статті 2 КАС України, передбачає, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Тож адміністративний суд має з`ясувати не лише те, чи були дії відповідачів здійснені в межах повноважень, відповідно до закону та з дотриманням установленої процедури, а також й наявність порушених прав та інтересів позивача, які підлягають судовому захисту.
Згідно правової позиції Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 20 січня 2012 року «Рисовський проти України» (заява №29979/04) ризик будь - якої помилки державного органу, повинен покладатись на саму державу та її органи. Так, розглядаючи цю справу, Європейський суд зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин», яка породжує у громадян впевненість у тому, що їх існуюче правове становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, тому саме на державний орган покладається обов`язок виправити свої помилки.
Колегія суддів з огляду на принцип верховенства права, вважає, що визнання недійсним паспорта громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 від 15 липня 2013 року, що виданий особі, що має паспорт громадянина України, вочевидь не може вважатися виправданим та необхідним, отже воно не відповідає справедливому балансу між цілями, яких намагався досягнути суб`єкт владних повноважень та несприятливими наслідками для прав, свобод і інтересів позивача, які настали внаслідок прийняття такого рішення за результатом розслідування.
Водночас, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
З урахуванням того, що станом на час документування позивача паспортом громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 від 15 липня 2013 року паспорт громадянина України, виданий позивачу 20 червня 2013 року, був чинним та станом як на час затвердження оскаржуваного висновку, так і на час розгляду справи, рішення про оформлення набуття позивачем громадянства України не скасовано, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що оскаржуваний висновок не ґрунтується на нормах закону, а тому він підлягає скасуванню.
Аналогічний підхід застосування зазначених норм права, у подібних правовідносинах з тотожнім предметом спору, висловлений Верховним Судом у постановах від 13 серпня 2020 року справа № 820/1042/17, 02 серпня 2019 року справа № 826/9758/18, 21 листопада 2019 року справа №810/1594/18.
Тому з метою ефективного способу захисту позивача колегія суддів не вбачає за можливе звернутись до правової позиції Верховного Суду у постановах 10 лютого 2021 року справа № 640/9600/20, 29 листопада 2019 року справа №808/965/17, 12 грудня 2019 року справа №815/3399/16.
Насамкінець, колегія суддів не знаходить підстав для прийняття до уваги посилань відповідачів в апеляційній скарзі на постанову Верховного Суду у справі №826/14279/17, оскільки зазначена справа стосується інших обставин, ніж у даній справі, а саме правовий висновок викладено щодо обставин, в яких позивач набув громадянства України раніше дати його першого прибуття на територію України.
Проаналізувавши всі доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вони не спростовують висновків суду і суб`єкт владних повноважень, всупереч вимогам частини 2 статті 77 КАС України, не довів тих обставин, на які він посилається, а судом першої інстанції повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, апеляційні скарги підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Повне судове рішення складено 23.04.2021 року.
Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України,  апеляційний суд, 

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області та Державної міграційної служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 січня 2021 року - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 січня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області про визнання протиправним висновку службового розслідування, зобов`язання вчинити дії - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Колегія суддів:	О.В. Карпушова 	
 	Л.В. Губська 	
 	 О.В. Епель