ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
«12» квітня 2021 року
м. Харків
справа № 642/3626/18
провадження № 22ц/818/371/21
 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -         Бурлака І.В. (суддя-доповідач),
суддів -         Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,
за участю секретаря – Дмитренко А.Ю.
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 , представник позивача – ОСОБА_2 ,
відповідач – Держава Україна в особі Державної казначейської служби України, представник відповідача – Ізмайлов В.О.,
третя особа - прокуратура Сумської області
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокуратури Сумської області та Державної казначейської служби України на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 16 червня 2020 року в складі судді Вікторова В.В.
в с т а н о в и в:
У липні 2018 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа: прокуратура Сумської області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Позовна заява мотивована тим, що з 16 вересня 2011 року він працював на посаді начальника Головного відділу податкової міліції - першого заступника начальника Державної податкової інспекції у м. Суми, маючи спеціальне звання «майор податкової міліції».

Зазначив, що прокуратурою Сумської області порушено щодо нього та його підлеглих низку кримінальних проваджень за фактами хабарництва та зловживання службовим становищем, у вчиненні яких його в подальшому визнано невинуватим, внаслідок чого йому завдано значної матеріальної та моральної шкоди.

Вказав, що 12 березня 2012 року його незаконно затримали у службовому кабінеті, де було проведено обшук, а потім, на очах у особистого складу працівників, у кайданках вивели із приміщення податкової міліції, після чого помістили до ізолятору тимчасового затримання м. Суми, де він знаходився до 22 березня 2012 року.

Постановою Зарічного районного суду м. Суми від 22 березня 2012 року, яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 05 квітня 2012 року, йому обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. 10 травня 2012 року постановою Зарічного районного суду м. Суми строк тримання під вартою продовжено до чотирьох місяців.

Зазначив, що спочатку він утримувався під вартою у Сумському слідчому ізоляторі, та надалі був етапований до Харківського слідчого ізолятору, де знаходився до 29 листопада 2012 року, коли був звільнений з-під варти на підставі постанови Ленінського районного суду м. Харкова про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на особисте зобов`язання.

Таким чином, він був незаконно позбавлений волі на 263 доби, протягом тривалого часу був позбавлений можливості зателефонувати своїм близьким та родичам, приймати участь у вихованні свого сина, спілкуватися і надавати допомогу своїм батькам, які є пенсіонерами, хворіли і потребували допомоги.

Крім того, він був позбавлений елементарних умов життя. Утримувався в камері, яка була в аварійному стані, розміром 55 кв м, в якій знаходилося 22 особи, з одним невеликим вікном під стелею. Камера не провітрювалась, питна вода була в загальному баку на 15 літрів, яка змінювалася один раз на добу. У камері був один стіл для приймання їжі розмірами 1,5 м х 1,5 м, і, щоб прийняти їжу необхідно було стояти в черзі, оскільки одночасно приймати їжу 22 особи не могли. У камері був гучномовець, через який постійно транслювали одну і ту ж музику великої гучності. У нічний час у камері завжди горіло світло, що заважало сну. Вказав, що коли його вивозили для участі у слідчих діях або судових засіданнях, він був залишений без харчування протягом тривалого часу.

Зазначив, що під час досудового слідства він був незаконно відсторонений від посади та роботи. У його службовому кабінеті незаконно проведено обшук, виїмку документів та його особистих речей, на них накладено арешт, у зв`язку з чим він був позбавлений права розпоряджатися своїм особистим майном. Щодо нього незаконно заведена оперативно-розшукова справа та проводились оперативно-розшукові дії без дозволу судді Апеляційного суду Сумської області.

Вказав, що вироком Ленінського районного суду м. Харкова по справі №642/37/15-к від 17 січня 2015 року він виправданий за всіма статтями звинувачення. Вирок щодо нього залишений без змін судом апеляційної інстанції, а також ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 13 грудня 2016 року.

Отже, з 12 березня 2012 року по 13 грудня 2016 року внаслідок незаконного порушення кримінальних справ, пред`явлення обвинувачення у вчиненні тяжких злочинів, взяття і тримання під вартою та перебування під підпискою про невиїзд із постійного місця мешкання, проведення в ході досудового слідства обшуку, виїмки, накладення арешту на майно, відсторонення від роботи (посади), проведення оперативно-розшукових заходів, порушено його права та завдано моральної (немайнової) шкоди.

Зокрема, протягом 1873 діб він незаконно знаходився під слідством і судом, чим спричинено йому моральну шкоду, яку він оцінює у 1 000 000,00 грн. Щодо нього незаконно порушено 10 кримінальних справ, які об`єднані у єдину кримінальну справу під №12800034 за особливо тяжкі злочини та незаконно пред`явлено обвинувачення у вчиненні особливо тяжких корупційних злочинів, завдану у зв`язку з чим моральну шкоду він оцінює у 500 000,00 грн. Також він незаконно взятий під варту і тримався під вартою в нестерпних умовах протягом 263 діб, завдану у зв`язку з чим моральну шкоду оцінює у 500 000,00 грн. Протягом 1610 діб він знаходився під підпискою про невиїзд із місця мешкання, його вільне пересування було обмежено, у зв`язку з чим йому завдано моральну шкоду у розмірі 500 000,00 грн. У ході розслідування кримінальної справи проведено ряд незаконних обшуків, як за місцем роботи, так і за місцем мешкання його батьків, а також проведені незаконні виїмки, у зв`язку з чим завдано моральну шкоду у розмірі 500 000,00 грн. В ході розслідування кримінальної справи незаконно накладено арешт на майно, внаслідок чого він та його сім`я були позбавлені права володіти і розпоряджатися майном на власний розсуд протягом більш ніж п`ять років, чим завдано моральну шкоду у розмірі 500 000,00 грн. Він був незаконно відсторонений від посади (роботи) і не працював протягом 1873 діб, не отримував заробітну платню, дружина та його батьки залишилися без засобів до існування, чим завдано моральну шкоду у розмірі 500 000,00 грн. Щодо нього порушено оперативно-розшукову справу та проведені оперативно-технічні заходи без дозволу суду апеляційної інстанції, внаслідок чого відбулось неправомірне втручання у його приватне життя і отримано незаконні матеріали, які в подальшому використані як докази, у зв`язку з чим йому завдано моральної шкоди у розмірі 500 000,00 грн.

Вказав, що у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом у нього порушені дружні, соціальні, родинні зв`язки. Протягом п`яти років він не міг приймати участь у вихованні своєї дитини, його шлюб розпався, він втратив зв`язок з друзями. Також, принижені його честь, гідність та ділова репутація як працівника правоохоронного органу. У зв`язку з викладеним йому завдано моральну шкоду у розмірі 500 000,00 грн. 

Крім того, зазначив, що йому завдано і майнової шкоди на суму 527 904,00 грн у зв`язку із незаконним відстороненням від посади, коли він не отримував заробітну платню протягом більш ніж 5 років, тоді як посадовий оклад за його посадою на час подання позовної заяви складає 8460,00 грн.

Вказав, що загальний розмір завданої йому моральної шкоди складає 5 527 904,00 грн, що є достатнім мінімумом для розумного задоволення потреб потерпілої особи.

Просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь суму моральної шкоди в розмірі 5 527 904,00 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 16 червня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 – задоволено частково; стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на його користь у відшкодування моральної шкоди 540 (п`ятсот сорок) розмірів мінімальної заробітної плати в Україні (4723,00 гривень), прийнятій на момент винесення відповідного рішення суду, тобто в загальній сумі 2 550 420, 00 грн та судові витрати за проведення судово-психологічної експертизи у розмірі 17 270,00 грн, в іншій частині позовних вимог – відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду прокуратура Сумської області подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду – змінити в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 шляхом зменшення розміру стягнутої моральної шкоди до 241 503,00 грн та в частині розподілу судових витрат.

Апеляційна скарга прокуратури Сумської області мотивована тим, що позивачем не надано доказів на підтвердження його доводів щодо умов перебування у камері, щодо неможливості розпоряджатися майном; щодо оскарження рішень роботодавця про звільнення чи поновлення на роботі, відмови у працевлаштуванні. Показання свідків не є належними доказами спричинення моральної шкоди. Посилання на причинно-наслідковий зв`язок між досудовим розслідуванням та розривом сімейних зв`язків є безпідставними, оскільки ініціатором розірвання шлюбу був сам позивач. Вказала, що відсутні підстави для обчислення загального терміну перебування ОСОБА_1 під слідством та судом з 12 березня 2012 року по 13 грудня 2016 року, адже виправдувальний вирок суду щодо нього набрав законної сили ще 16 червня 2016 року після перегляду справи апеляційним судом. Враховуючи період перебування під слідством та судом та розмір мінімальної заробітної плати на час розгляду справи сума відшкодування моральної шкоди має становити 241 503,00 грн. Доказів на обґрунтування наявності підстав для визначення суми моральної шкоди у більшому розмірі, ніж визначений чинним законодавством, позивачем не надано. Висновок експертизи також не є належним доказом, оскільки розмір спричинених особі моральних страждань може визначити лише суд. Крім того, експертом визначено тільки орієнтовний розмір шкоди. Зазначила, що постанови органів досудового розслідування та суду щодо застосування запобіжних заходів щодо позивача належним чином мотивовані, не визнані незаконними, не скасовані. Вказала, що витрати за проведення експертизи мають бути розподілені пропорційно обсягу задоволених позовних вимог.

Також, на вказане рішення суду Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду в частині задоволення позовних вимог – скасувати та ухвалити нове судове рішення у відповідній частині, яким відмовити ОСОБА_1 у позовних вимогах у повному обсязі.

Апеляційна скарга Державної казначейської служби України мотивована тим, що вона не може бути єдиним відповідачем у справі, оскільки не здійснювала жодних незаконних дій щодо позивача. Вказала, що ОСОБА_1 перебував під слідством та судом лише до 16 червня 2016 року, коли набрав законної сили виправдувальний вирок суду щодо нього, та строк розгляду справи касаційним судом до цього строку не входить. Зазначила, що суд необґрунтовано поклав в основу рішення висновок судово-психологічної експертизи.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 08 вересня 2020 року в складі колегії суддів: головуючого судді Тичкової О.Ю., суддів колегії  Кругової С.С., Маміної О.В. поновлено прокуратурі Сумської області строк на апеляційне оскарження рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 16 червня 2020 року; відкрито провадження у справі за апеляційною скаргою прокуратури Сумської області, зупинено дію оскаржуваного рішення суду до закінчення апеляційного провадження.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 21 вересня 2020 року в складі колегії суддів: головуючого судді Тичкової О.Ю., суддів колегії  Кругової С.С., Маміної О.В. призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 05 листопада 2020 року о 16-10 год.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 28 вересня 2020 року в складі колегії суддів: головуючого судді Тичкової О.Ю., суддів колегії Кругової С.С., Маміної О.В. поновлено Державній казначейській службі України строк на апеляційне оскарження Ленінського районного суду м. Харкова від 16 червня 2020 року; відкрито провадження у справі за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України, зупинено дію оскаржуваного рішення суду до закінчення апеляційного провадження.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 28 вересня 2020 року в складі колегії суддів: головуючого судді Тичкової О.Ю., суддів колегії  Кругової С.С., Маміної О.В. призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 05 листопада 2020 року о 16-10 год.

20 жовтня 2020 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшли відзиви на апеляційні скарги прокуратури Сумської області та Державної казначейської служби України, у яких він просив залишити апеляційні скарги без задоволення, а рішення суду – без змін.

Вказав, що прокуратура Сумської області є саме тим органом, незаконними діями якого порушено його права, та жодних дій на поновлення таких прав не вчинено. Прокуратура Сумської області не ставить під сумнів судові рішення у кримінальній справі і виправдувальний вирок щодо нього, що підтверджує його право на відшкодування моральної шкоди. Доказів на спростування його вимог ані відповідач, ані третя особа не надали. Показання свідків та висновок експерта є належними доказами. Вказав, що його шлюбно-сімейні відносини припинені саме через перебування його під слідством та судом. Зазначив, що при стягненні моральної шкоди не є необхідним визнавати дії державного органу незаконними, оскільки їх незаконність є очевидною. Вказав, що визначення розміру моральної шкоди судом мотивовано належним чином. Зазначив, що ним пред`явлено позов до належного відповідача, яким є держава. Вказав, що за час перебування кримінальної справи на розгляді у суді касаційної інстанції він також перебував під судом, ситуація була для нього психотравмувальною. 

12 січня 2021 року до Харківського апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_1 про відвід судді Тичкової О.Ю.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 13 січня 2021 року в складі колегії суддів: головуючого судді Тичкової О.Ю., суддів колегії  Кругової С.С., Маміної О.В. в задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Харківського апеляційного суду Тичкової О.Ю. – відмовлено, заяву про самовідвід судді Харківського апеляційного суду Тичкової О.Ю.- задоволено; справу передано для перерозподілу у порядку, встановленому статтею 33 ЦПК України.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 14 січня 2021 року визначено склад колегії суддів: головуючий суддя – Бурлака І.В., судді колегії – Кругова С.С., Маміна О.В., та ухвалою суду від 18 січня 2021 року об`єднано в одне провадження апеляційні скарги прокуратури Сумської області та Державної казначейської служби України на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 16 червня 2020 року та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

16 лютого 2021 року до суду апеляційної інстанції від представника Державної казначейської служби України надійшла заява, в якій він просив врахувати висновки Конституційного суду України від 03 жовтня 2021 року та Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг вважає, що апеляційну скаргу прокуратури Сумської області та апеляційну скаргу Державної казначейської служби України необхідно залишити без задоволення, рішення суду в оскаржуваній частині – залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині мотивовано тим, що з урахуванням обсягу заподіяної шкоди, глибини та тривалості моральних страждань, перебування позивача протягом тривалого часу під слідством, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, засад розумності та справедливості, наявні правові підстави для стягнення з Державного бюджету України шляхом списання коштів через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 2 550 420,00 грн.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 працював у системі правоохоронних органів з 23 квітня 2004 року, що відображено у його послужному списку, особистий № М-238822, та трудовій книжці (а. с. 101-110, 225, том 1). За місцем роботи характеризувався позитивно (а. с. 100, том 1).

Наказом Державної податкової служби України № 29-о від 16 вересня 2011 року ОСОБА_1 призначено на посаду начальника Головного відділу податкової міліції – першого заступника начальника Державної податкової інспекції у м. Суми (а. с. 107, том 1).

12 березня 2012 року заступником прокурора Сумської області Підлубним К.В. винесено постанову про порушення кримінальної справи № 12800034 стосовно начальника ГВПМ ДПІ в м. Суми ОСОБА_1 , його заступника ОСОБА_3 та оперуповноваженого ОСОБА_4 за фактами замахів на одержання хабарів, вчинених за попередньою змовою групою осіб, повторно, поєднаних з їх вимаганням та перевищення службових повноважень, за ознаками злочинів, передбачених частиною 2 статті 15, частиною 3 статті 368, частиною 2 статті 365 КК України (а. с. 73, том 1).

05 квітня 2012 року першим заступником прокурора Сумської області Кулинич С.А. винесено постанову про порушення кримінальної справи № 12800053 стосовно першого заступника начальника Державної податкової інспекції в м. Суми – начальника ГВПМ ДПІ в м. Суми майора податкової міліції ОСОБА_1 , начальника відділу протидії незаконному обігу підакцизних товарів ГВПМ ДПІ в м. Суми майора податкової міліції ОСОБА_5 та оперуповноваженого ОСОБА_4 за фактом зловживання ними владою та службовим становищем, що завдало істотної шкоди охоронюваним законам правам та законним інтересам громадян та інтересам держави, за ознаками складу злочину, передбаченого частиною 3 статті 364 КК України (а. с. 74-75, том 1). 

23 квітня 2012 року слідчим в ОВС відділу нагляду за виконанням законодавства в сфері запобігання корупції та досудовим слідством прокуратури Сумської області радником юстиції Гуменним О.В. винесено постанову про порушення кримінальної справи № 12800034/2 стосовно начальника ГВПМ ДПІ в м. Суми майора податкової міліції ОСОБА_1 та стосовно заступника начальника оперативно-розшукового відділу – начальника відділення протидії злочинам у базових галузях економіки ГВ ПМ ДПІ в м. Суми ОСОБА_3 за фактом одержання ними від ОСОБА_6 хабара повторно, у значному розмірі, а також за фактами замаху на одержання ними від ОСОБА_7 хабара повторно, у великому розмірі, та крім того, за фактом замаху на одержання ними від ОСОБА_8 та ОСОБА_9 хабара повторно, в особливо великих розмірах, що вчинене службовими особами, які займають відповідальне становище, а також вчинене ними за попередньою змовою між собою та із оперуповноваженим ОСОБА_4 групою осіб, та поєднане з вимаганням хабара, за ознаками злочинів, передбачених частиною 3 статті 368, частиною 2 статті 15, частиною 3 статті 368, частини 2 статті 15, частини 4 статті 368 КК України (а. с. 76-78, том 1).

27 квітня 2012 року слідчим в ОВС відділу нагляду за виконанням законодавства в сфері запобігання корупції та досудовим слідством прокуратури Сумської області Гуменним О.В. винесено постанову про порушення кримінальної справи № 12800034/3 стосовно начальника ГВПМ ДПІ в м. Суми майора податкової міліції ОСОБА_1 та стосовно заступника начальника оперативно-розшукового відділу – начальника відділення протидії злочинам у базових галузях економіки ГВ ПМ ДПІ в м. Суми ОСОБА_3 за фактами замаху на одержання ними від ОСОБА_10 хабара у великому розмірі, за фактом замаху на одержання ними від ОСОБА_11 хабара у значному розмірі, а також за фактом замаху на одержання ними від ОСОБА_12 хабара в особливо великому розмірі, що вчинене службовими особами, які займають відповідальне становище, а також вчинене ними за попередньою змовою між собою та із оперуповноваженим відділення протидії злочинам у кредитно-фінансовій сфері оперативно-розшукового відділу ГВ ПМ ДПІ в м. Суми ОСОБА_4 , групою осіб, повторно, та поєднане з вимаганням хабара, за ознаками злочинів, передбачених частиною 2 статті 15, частиною 3 статті 368, частиною 2 статті 15, частиною 4 статті 368 КК України (а. с. 79-81, том 1).

12 березня 2012 року ОСОБА_1 затримано в порядку статті 115 КПК України (в редакції 1960 року) у службовому кабінеті у м. Суми, де проведений обшук, після чого його направлено для утримання у камері ізолятора тимчасового утримання Сумського міського управління МВС України в Сумській області, що підтверджується відповідними протоколами (а. с. 82-86, том 1).

Постановою Зарічного районного суду м. Суми від 15 березня 2012 року продовжено строк затримання ОСОБА_1 до 22 березня 2012 року (а. с. 87, том 1).

Постановою Зарічного районного суду м. Суми від 22 березня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 05 квітня 2012 року, ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді взяття під варту (а. с. 88-90, том 1). 

Постановою Зарічного районного суду м. Суми від 10 травня 2012 року строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_1 продовжено до чотирьох місяців (а. с. 91, том 1).

У квітні та травні 2012 року ОСОБА_1 та його захисник звертались зі скаргою на дії співробітників прокуратури Сумської області та заявою про корупційні дії (а. с. 92-99, том 1).

З 22 березня 2012 року до 22 вересня 2012 року ОСОБА_1 утримувався під вартою у Державній установі «Сумському слідчому ізоляторі». З довідки начальника Державної установи «Сумській слідчий ізолятор» від 26 лютого 2018 року № 3/1490 вбачається, що ОСОБА_1 перебував у камерах режимного корпусу: №8 – житлова площа якої 18,5 кв м на 12 спальних місць; в камері наявне 1 вікно, яке обладнане кватиркою та надає доступ до свіжого повітря, санвузол обладнано водорозбірним краном з подачею холодної води; № 2 – житлова площа якої 18,9 кв м на 12 спальних місць; в камері наявне 1 вікно, яке обладнане кватиркою та надає доступ до свіжого повітря, санвузол обладнано водорозбірним краном з подачею холодної води. Санітарна обробка проводилась 1 раз на 7 днів. Прогулянка здійснювалась щоденно до 1 години згідно з графіком. Харчування організовувалось згідно з нормами, визначеними наказом Державної пенітенціарної служби України № 395 від 22 вересня 2011 року. Кількість осіб, які на той час трималися разом з ОСОБА_1 , надати немає можливості, так як книга кількісної перевірки знищена. Відомості про надходження скарг на утримання або незаконні дії правоохоронних органів чи суду відсутні (а. с. 113, том 1).

22 вересня 2012 року ОСОБА_1 етапований до Харківського слідчого ізолятору на підставі постанови Ленінського районного суду м. Харкова від 17 вересня 2012 року.

З довідок, наданих виконуючим обов`язки заступника начальника установи з інтендантського та комунально-побутового забезпечення старшим лейтенантом внутрішньої служби Веденьйовим П.С., вбачається, що ОСОБА_1 утримувався в камері №546 режимного корпусу № 5, загальна її площа складає 21,3 кв м, та розрахована на утримання 8 осіб. В період з 21 листопада 2012 року по 29 листопада 2012 року утримувався в камері № 249 режимного корпусу №2 (на даний час законсервований у зв`язку з аварійним станом), загальна її площа складає 55,0 кв м та розрахована на утримання 22 осіб. Приміщення вказаних камер забезпечено центральним опаленням, водопостачанням та водовідведенням, природною вентиляцією, доступом до денного світла, антенною для телебачення, а також необхідним інвентарем та меблями. Камеру обладнано вікном, шафою особистою металевою, баком для питної води ємністю 15 л з водорозбірним краном, кришкою, кухлем і тазом, гучномовцем, підставкою під бак для питної води, підставкою під телевізор, столом для приймання їжі, душем, рукомийником, санвузлом, відгородженим цегляною стінкою від спальних місць і столу, електричним освітленням, що відповідає вимогам наказу Міністерства юстиції України від 27 липня 2012 року № 1118/5. Кожен засуджений, який утримується в камері, забезпечений індивідуальним спальним місцем та постільними речами відповідно до затверджених норм (а. с. 116, том 1).

Особи, які відправляються за межі установи для участі в кримінальному провадженні на час, більше ніж добу, знімаються з котлового забезпечення та подальша організація харчування та забезпечення згідно норм харчування вказаних осіб, організовується безпосередньо в органах внутрішніх справ на весь час тримання в ізоляторах тимчасового тримання. Видачу сухого пайку передбачено лише для осіб, які переміщуються до місця відбування покарання, з одного місця відбування покарання до іншого, та осіб, які звільнені від відбування покарання і прямують до місця проживання. Ув`язнені, що відправляються за межі установи для участі в кримінальному провадженні, забезпеченню не підлягають (а. с. 115, том 1).

29 листопада 2012 року постановою Ленінського районного суду м. Харкова ОСОБА_1 змінено міру запобіжного заходу з тримання під вартою в Харківському слідчому ізоляторі на особисте зобов`язання та звільнено з-під варти із зали суду, що підтверджується довідкою, складеною начальником відділу з контролю за виконанням судових рішень Харківської установи виконання покарань (№ 27) (а. с. 115, зворот, том 1).

Вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 17 січня 2015 року по справі № 642/37/15-к, який в частині щодо ОСОБА_1 залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 16 червня 2016 року, ОСОБА_1 визнано невинним у пред`явленому за частиною 3 статті 368, частиною 2 статті 15, частиною 3 статті 368, частиною 2 статті 15, частиною 4 статті 368, частиною 3 статті 364, частиною 2 статті 365 КК України обвинуваченні та виправдано у зв`язку з недоведеністю його вини; скасовано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, скасовано арешт, накладений постановою слідчого прокуратури Сумської області на майно виправданого ОСОБА_1 , і яке підлягає поверненню; скасовано постанову слідчого прокуратури Сумської області про відсторонення ОСОБА_1 від посади (а. с. 16-36, 37-61, том 1).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 грудня 2016 року зазначені судові рішення щодо ОСОБА_1 залишено без змін (а. с. 62-72, том 1).

Як вбачається з трудової книжки ОСОБА_1 , 28 березня 2017 року він звільнений з податкової міліції за власним бажанням (а. с. 225, 227, том 1). 

Станом на 25 травня 2018 року в штатному розписі Державної податкової інспекції у м. Сумах відсутній підрозділ податкової міліції та посада начальника ГВПМ – першого заступника начальника Державної податкової інспекції у м. Сумах. Іншої посади, рівнозначної зазначеній посаді, у територіальних органах Сумської області немає, що підтверджується листом Головного управління Державної фіскальної служби у Сумській області (а. с. 120, том 1). 

ОСОБА_1 з 31 серпня 2002 року перебував у шлюбі з ОСОБА_13 , від якого вони мають сина, ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 02 лютого 2018 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_13 про розірвання шлюбу шлюб між ними розірвано (а. с. 117, 118-119, том 1). 

Висновком судово-психологічної експертизи № 3995 від 31 січня 2020 року встановлено, що ситуація, що досліджується за цивільною справою № 642/3626/18, була для ОСОБА_1 психотравмувальною. ОСОБА_1 внаслідок притягнення його до кримінальної відповідальності (повідомлення про підозру, затримання, проведення обшуку, накладення арешту на майно, застосування до нього міри запобіжного заходу – взяття і тримання під вартою з 12 березня 2012 року по 29 листопада 2012 року, особисте зобов`язання з 29 листопада 2012 року по 13 грудня 2016 року, відсторонення від посади, а також обставин, пов`язаних із цим) спричинені страждання (моральна шкода). Можливий орієнтовний розмір грошової компенсації за завдані страждання (моральну шкоду) ОСОБА_1 може складати 540 розмірів мінімальної заробітної плати в Україні, прийнятій на момент винесення відповідного рішення суду (а. с. 2-37, том 2).

Допитані судом першої інстанції свідки  ОСОБА_15 ,  ОСОБА_16 , ОСОБА_13 зазначили, що після затримання і арешту ОСОБА_1 у березні 2012 року було багато розмов щодо цієї події; були статті в засобах масової інформації негативного змісту про нібито отримання ним хабарів, що підривало авторитет, ділову репутацію ОСОБА_1 серед громадян і товаришів по службі. Свідок ОСОБА_13 вказала, що у зв`язку із перебуванням під вартою її колишній чоловік не міг приймати участь у вихованні малолітньої дитини, а згодом їх шлюб розпався. 

Згідно зі  статтею 56 Конституції України  кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За правилами пункту 2 частини другої статті 1167 ЦК України якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Положеннями частин першої, другої, сьомої  статті 1176 ЦК України  передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Підстави, порядок та розмір шкоди, яка підлягає відшкодуванню, встановлено Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
У статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» наведено перелік підстав, за наявності яких фізичній особі може бути відшкодовано шкоду, завдану внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Частиною другою  статті 1 вказаного Закону  встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до пункту 1 статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, постановлення виправдувального вироку суду.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина п`ята та шоста  статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Згідно зі  статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних або фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб (пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року).

У постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто, цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Проте, визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Таким чином, законодавством встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний.

Також, відповідні правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18).

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 перебував під слідством та судом з 12 березня 2012 року по 16 червня 2016 року, коли набув чинності виправдувальний вирок суду щодо нього після апеляційного перегляду справи.

При цьому, з 12 березня 2012 року по 29 листопада 2012 року він утримувався у камері ізолятора тимчасового утримання Сумського міського управління МВС України в Сумській області, а в подальшому в Харківському слідчому ізоляторі, після чого з 29 листопада 2012 року до нього було застосовано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання (підписка про невиїзд).

Крім того, на майно ОСОБА_1 було накладено арешт, на його робочому місці проведено обшук, а його самого відсторонено від посади. 

Судом встановлено, що ОСОБА_1 тривалий час незаконно перебував під слідством та судом, що призвело до порушення його конституційних прав, нормальних життєвих зв`язків, негативно вплинуло на його стосунки з членами сім`ї та з оточуючими людьми, професійну сферу та позбавило можливості кар`єрного зростання, вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із засад виваженості, розумності та справедливості, врахував глибину та тривалість моральних страждань, характер та тяжкість вимушених змін позивача у життєвих і суспільних стосунках, зниження ділової репутації, які він зазнав у зв`язку із тривалим кримінальним переслідуванням та необхідністю відновлення попереднього стану.

З огляду на викладене, визначаючи розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню на користь позивача, суд першої інстанції, врахувавши всі обставини справи у сукупності, надані позивачем докази, дійшов правомірного висновку, що розмір відшкодування у 2 550 420,00 грн є достатнім для задоволення потреб позивача, як потерпілої особи.

Доводи апеляційної скарги прокуратури Сумської області щодо того, що позивачем не надано доказів на підтвердження його тверджень щодо умов перебування у камері, неможливості розпоряджатися майном, оскарження рішень роботодавця про звільнення чи поновлення на роботі, відмови у працевлаштуванні, зв`язку між досудовим розслідуванням та розривом сімейних зв`язків; що постанови органів досудового розслідування та суду щодо застосування запобіжних заходів належним чином мотивовані, не визнані незаконними, не скасовані, судова колегія відхиляє, оскільки вони не спростовують факту спричинення позивачу моральної шкоди протягом незаконного перебування під слідством та судом.

Посилання на недоведеність спричинення позивачу моральної шкоди не можуть бути прийняті судом, оскільки Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено безумовне право на відшкодування моральної шкоди у розмірах і порядку, встановленому в ньому, у випадках, зокрема, постановлення виправдувального вироку суду.

Твердження апеляційних скарг щодо того, що показання свідків та висновок експерта не є належними доказами, є необґрунтованими, оскільки законом не встановлено обмежень щодо засобів доказування, та рішення суду має ґрунтуватися на оцінці обставин справи, встановлених на підставі сукупності наданих сторонами доказів. Підстав вважати висновок експерта неповним, неясним чи сумнівів у його обґрунтованості у суду немає. Також, слід зазначити, що клопотань щодо проведення судової експертизи від відповідача не надходило.

Посилання апеляційних скарг щодо відсутності підстав для обчислення загального терміну перебування ОСОБА_1 під слідством та судом з 12 березня 2012 року по 13 грудня 2016 року, адже виправдувальний вирок суду щодо нього набрав законної сили ще 16 червня 2016 року після перегляду справи апеляційним судом, висновків суду першої інстанції не спростовують.

Дійсно, особа перебуває під слідством чи судом до набрання законної сили судовим рішенням, яким її виправдано, а не до завершення його перегляду судом касаційної інстанції, адже відповідно до частини четвертої статті 532 КПК України судові рішення судів апеляційної та касаційної інстанцій набирають законної сили з моменту їх проголошення.

Проте, враховуючи, що судом стягнуто у відшкодування моральної шкоди не мінімальний її розмір, виходячи з точної кількості днів перебування під слідством та судом та мінімальної заробітної плати, а суму у більшому розмірі, то зарахування строку розгляду справи судом касаційної інстанції у період перебування особи під слідством та судом на результат вирішення справи не вплинуло.

Доводи апеляційної скарги прокуратури Сумської області щодо того, що сума відшкодування моральної шкоди має становити 241 503,00 грн, тобто мінімальний її розмір, судова колегія відхиляє, оскільки встановлення законом мінімального розміру відшкодування не позбавляє суд права, з урахуванням обставин справи визначити більший розмір такого відшкодування.

Доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України щодо того, що вона не може бути єдиним відповідачем у справі, оскільки не здійснювала жодних незаконних дій щодо позивача, колегією суддів відхиляються, з огляду на таке.

Кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів Державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Як вбачається зі змісту позовної заяви, ОСОБА_1 в якості відповідача у справі визначена Держава Україна в особі Державної казначейської служби України.

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до пункту 1, підпункту 3 пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів та здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.

Таким чином, відповідачем у даній справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18).

З наведеного вбачається, що ОСОБА_1 пред`явлено позов до належного відповідача, яким виступає Держава Україна, в інтересах якої в процесі діє Державна казначейська служба України.

При цьому, залучення прокуратури Сумської області в якості третьої особи, а не відповідача у справі, не вплинуло на правильність ухваленого судового рішення, оскільки прокуратура виклала свої доводи, тобто не була позбавлена можливості висловити свої заперечення проти позову. Апеляційна скарга прокуратури Сумської області не містить доводів щодо незаконності рішення суду у зв`язку з її незалученням як відповідача. 

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Аналогічних висновків щодо визначення Державної казначейської служби України єдиним та належним відповідачем у справі дійшов Верховний Суд у постановах від 11 липня 2018 року у справі №  496/851/15-ц, провадження № 61-27258св18; від 12 лютого 2020 року у справі № 295/692/17, провадження № 61-7534св18; від 21 жовтня 2020 року у справі № 296/2190/17, провадження № 61-11897св19; від 28 травня 2020 року у справі № 496/4739/15-ц, провадження № 61-48166св18; від 13 січня 2021 року у справі № 204/7024/19, провадження № 61-13363св20.

Таким чином, вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з  характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у зв`язку з чим дійшов законного та обґрунтованого висновку щодо часткового задоволення позову.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.

Враховуючи, що апеляційні скарги прокуратури Сумської області та Державної казначейської служби України залишені без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору апеляційним судом не вбачається.

У зв`язку з тим, що ухвалами Харківського апеляційного суду від 08 вересня 2020 року та 28 вересня 2020 року зупинено дію оскаржуваного рішення суду до закінчення апеляційного провадження, дія рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 16 червня 2020 року підлягає поновленню.

Керуючись ст. ст. 367, 368,  п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 – 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційні скарги прокуратури Сумської області та Державної казначейської служби України – залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 16 червня 2020 року в оскаржуваній частині – залишити без змін.
В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.
Поновити дію рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 16 червня 2020 року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.
Головуючий                                                 І.В. Бурлака

Судді                                                         
                                                               О. М. Хорошевський

В. Б. Яцина
Повний текст постанови складено 16 квітня 2021 року.