Ухвала
 
26 квітня 2021 року 
м. Київ
 
справа № 308/4488/13-ц
провадження № 61-22ск21
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 вересня 2015 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 26 листопада 2020 року у справі за позовом приватного підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (правонаступник Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»), приватного нотаріуса Єгер Наталії Дмитрівни, треті особи: Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк», ОСОБА_3 , про визнання недійсним іпотечного договору та зобов`язання учинити певні дії, і за позовом третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (правонаступник Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»), приватного нотаріуса Єгер Наталії Дмитрівни, третя особа - Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк», про визнання недійсним іпотечного договору та зобов`язання вчинити певні дії,
 
ВСТАНОВИВ:
 
31 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 вересня 2015 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 26 листопада 2020 року у вказаній справі, обґрунтовуючи її підставами, передбаченими пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 січня 2021 року вказану касаційну скаргу залишено без руху та надано строк на усунення недоліків касаційної скарги, а саме: роз`яснено заявниці про необхідність звернутися до суду із уточненою редакцією касаційної скарги, у якій зазначити передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави касаційного оскарження судового рішення, а також надіслати суду копії уточненої редакції касаційної скарги та доданих до неї матеріалів відповідно до кількості учасників. 
 
Ухвала Верховного Суду від 21 січня 2021 року обґрунтовувалась тим, що заявниця у касаційній скарзі зазначає, що суди в оскаржуваних судових рішення не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі                  № 523/9076/16, від 14 квітня 2020 року у справі № 910/12217/19 та постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 904/4654/18, проте, зі змісту вказаних судових рішень суду касаційної інстанції вбачається, що у цих справах та у справі, про перегляд якої подано касаційну скаргу, правовідносини не є подібними, що унеможливлює вирішення питання про не застосування судами висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. Не може відноситись до подібних правовідносин лише посилання у касаційній скарзі на постанови Верховного Суду із загальних питань правозастосування, таке посилання може бути лише додатковим.
 
У лютому 2021 року до Верховного Суду надійшли матеріали на усунення недоліків касаційної скарги, а саме: уточнена редакція касаційної скарги, у якій заявниця зазначила такі ж підстави касаційного оскарження як і в первісній касаційній скарзі (не врахування судами висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, та посилається на ті самі рішення: постанову Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16, від 14 квітня        2020 року у справі № 910/12217/19 та постанову Верховного Суду від 27 лютого    2019 року у справі № 904/4654/18). 
 
Зі змісту направленої на виконання вимог ухвали Верховного Суду від 21 січня       2021 року уточненої редакції касаційної скарги було очевидним, що уточнена редакція касаційної скарги на сторінках із 1 по 12 слово у слово повторює первісну редакцію касаційної скарги. Сторінку 13 касаційної скарги заявниця доповнила цитуванням висновків Верховного Суду, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16, від 14 квітня 2020 року у справі № 910/12217/19 та постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі         № 904/4654/18), щодо яких Верховним Суд в ухвалі від 21 січня 2021 року вказано на те, що такі висновки не є висновками у справах за подібних правовідносин.    
Ухвалою Верховного Суду від 03 березня 2021 року продовжено ОСОБА_1 строк для усунення зазначених недоліків касаційної скарги до 05 квітня 2021 року, але не більше десяти днів з дня отримання ухвали. 
 
У вказаній ухвалі зазначено про те, що посилання заявниці на не врахування судами висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16, від 14 квітня 2020 року у справі № 910/12217/19 та постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 904/4654/18, не може бути підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки зі змісту вказаних судових рішень суду касаційної інстанції вбачається, що у цих справах та у справі, про перегляд якої подано касаційну скаргу, правовідносини не є подібними, що унеможливлює вирішення питання про не застосування судами першої та апеляційної інстанції висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. 
 
У квітні 2021 року до Верховного Суду надійшли матеріали на усунення недоліків касаційної скарги, а саме: уточнена редакція касаційної скарги, у якій заявниця зазначає такі ж підстави касаційного оскарження як і у попередніх редакціях касаційної скарги (не врахування судами висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, та посилається як на приклади на ті ж самі рішення суду касаційної інстанції: постанову Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня          2018 року у справі № 523/9076/16, від 14 квітня 2020 року у справі № 910/12217/19 та постанову Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 904/4654/18. 
 
Зі змісту направленої на виконання вимог ухвали Верховного Суду від 03 березня        2021 року уточненої редакції касаційної скарги є очевидним, що уточнена редакція касаційної скарги на сторінках із 1 по 12 слово у слово повторює первісну редакцію касаційної скарги та редакцію касаційної скарги від 18 лютого 2021 року. 
 
Верховний Суд, залишаючи двічі без руху касаційну скаргу заявниці з метою надання можливості усунути недоліки, вказував на те, що положеннями норми пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставою для відкриття касаційного провадження є не врахування в оскаржуваному судовому рішенні висновку Верховного Суду про застосування норми права саме у подібних правовідносинах. 
 
Верховний Суд неодноразово у судових рішеннях формулював висновки про те, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.
 
При цьому, під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є: предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.
 
В ухвалах Верховного Суду від 21 січня та 03 березня 2021 року заявниці роз`яснювалося про те, що посилання на не врахування судами висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16, від 14 квітня 2020 року у справі № 910/12217/19 та постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 904/4654/18, не може бути підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки зі змісту вказаних судових рішень суду касаційної інстанції вбачається, що у цих справах та у справі, про перегляд якої подано касаційну скаргу, правовідносини не є подібними, що унеможливлює вирішення питання про не застосування судами при постановлені оскаржуваних рішень висновків Верховного Суду при вирішені спору у подібних правовідносинах.
 
Заявницею не виконано вимог ухвал Верховного Суду від 21 січня та 03 березня 2021 року та у порушення вимог пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України заявницею в уточненій редакції касаційної скарги не наведено належне обґрунтування підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 1 частини  другої статті 389 ЦПК України, а саме щодо наведення прикладів судових рішень у подібних правовідносинах, де сформульовані висновки Верховного Суду, яким, на думку заявниці, не відповідають оскаржувані рішення судів.  
 
Доводи заявниці в уточненій касаційній скарзі зводяться до незгоди із ухвалами Верховного Суду від 21 січня та 03 березня 2021 року. Посилання на те, що повторне залишення касаційної скарги без руху є перешкодою у доступі до правосуддя та має наслідком відмову заявниці у відкритті касаційного провадження, є безпідставними, оскільки не усунення недоліків касаційної скарги, а саме не наведення обґрунтування підстав касаційного оскарження є підставою для повернення касаційної скарги заявниці. Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення скарги (наведення релевантних рішень Верховного Суду, або обрання інших підстав касаційного оскарження, визначених частиною другої статті 389 ЦПК України. 
 
Відповідно до частини другої статті 393 ЦПК України у разі якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.
 
За змістом статті 185 ЦПК України, якщо заявник не усунув недоліки скарги у строк, встановлений судом, скарга вважається неподаною і повертається                  заявнику.
 
Верховним Судом двічі залишалася касаційна скарга ОСОБА_1 без руху із зазначенням відповідних підстав та наданням строку на усунення недоліків касаційної скарги, проте заявницею не усунуто недоліків касаційної скарги, тому касаційна скарга підлягає поверненню заявниці.
 
Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 вересня 2015 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 26 листопада 2020 року у справі за позовом приватного підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (правонаступник Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»), приватного нотаріуса Єгер Наталії Дмитрівни, треті особи: Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк», ОСОБА_3 , про визнання недійсним іпотечного договору та зобов`язання учинити певні дії, і за позовом третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (правонаступник Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»), приватного нотаріуса Єгер Наталії Дмитрівни, третя особа - Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк», про визнання недійсним іпотечного договору та зобов`язання учинити певні дії вважати неподаною та повернути заявниці.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

 
Суддя                                                                                                         О. В. Ступак