Справа № 378/818/20                                                                         Головуючий в суді І інстанції Гуртовенко Р.В.
Провадження № 22ц-824/2060/2021                                                     Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(у порядку письмового провадження)
 
02 квітня 2021 року                                                                                                             м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: судді-доповідачаМельника Я.С., суддів Матвієнко Ю.О. та Поливач Л.Д.,-
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Ставищенського районного суду Київської області від 30 вересня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-
ВСТАНОВИВ:
 
У серпні 2020 року представник АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що 02 січня 2018 року був укладений договір № б\н, за яким відповідачка ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом.
Вказує, що банк свої зобов`язання за вказаним договором виконав у повному обсязі, надав відповідачці кредит, однак вона своїх обов`язків з вчасного повернення кредитних коштів не виконала, у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість, яка станом на 19 травня 2020 року становить 58 926, 47 грн.
Рішенням Ставищенського районного суду Київської області від 30 вересня 2020 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором № б/н від 02 січня 2018 року у розмірі 38 520, 13 грн. у вигляді тіла кредиту та судовий збір в розмірі 1397, 83 грн., у задоволенні інших позовних вимог банку відмовлено.
Не погоджуючись із цим рішенням, представник АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій просить його у частині незадоволених позовних вимог щодо стягнення прострочених відсотків, відсотків за ст. 625 ЦК України - скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення цих вимог, а в іншій частині рішення залишити без змін.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається зокрема на те, що місцевий суд дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості за відсотками, оскільки між сторонами були узгоджені усі істотні умови кредитного договору, зокрема і розмір відсотків за користування кредитом, що підтверджується підписом відповідача у паспорті споживчого кредиту, через що відмова в задоволенні цих позовних вимог суперечить положенням ст. 1048 ЦК України та ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність».
ОСОБА_1 належним чином повідомлялася про розгляд справи, своїм правом на надання відзиву не скористалася.
Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та вивчивши доводи і вимоги апеляційної скарги, вважає необхідним її залишити без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи і у такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка, підписавши анкету-заяву, користувалася кредитними коштами, проте не виконала своїх зобов`язань щодо повернення цих коштів у належні строки, заборгованість не погашено, однак позивач не надав доказів щодо узгодження між сторонами відсоткової ставки за користування кредитом та штрафних санкцій, а надані банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг не містить підпису відповідачки, тому суд вважав необхідним стягнути з відповідачки на користь банку лише заборгованість за тілом кредиту у розмірі 38 520, 18 грн.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, 02 січня 2018 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву у АТ КБ «ПриватБанк» про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с.13).
Крім того, позивачем також надано паспорт споживчого кредиту, який підписаний ОСОБА_1 05 квітня 2018 року, та в якому містяться дані позичальника, основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача, інформація щодо реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача та інші умови по кредитній картці «Універсальна» та «Універсальна Голд» (а.с.14-15).
Також позивач надав суду витяги із тарифів та Умов і Правил надання банківських послуг, які не містять підпису відповідачки (а.с.17-61).
Проте, позивач вказує, що відповідачка належним чином не виконала умови кредитного договору, внаслідок чого станом на 19 травня 2020 року за нею рахується заборгованість у розмірі 57 926, 47 грн., яка складається з заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 38 520, 13 грн., заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 2826, 58 грн., заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України у розмірі 16 579, 76 грн.
Згідно зі ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.
Згідно з ст. 6, ч. 1 ст. 627 та ч. 1 ст. 628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Закон України «Про споживче кредитування», який набрав чинності 10 червня 2017 року, у редакції на час підписання  ОСОБА_1 та позивачем паспорту споживчого кредиту, визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері.
Згідно із п. 1 ч. 1 Закон України «Про споживче кредитування», договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором.
Метою цього Закону є захист прав та законних інтересів споживачів і кредитодавців, створення належного конкурентного середовища на ринках фінансових послуг та підвищення довіри до нього, забезпечення сприятливих умов для розвитку економіки України, гармонізація законодавства України із законодавством Європейського Союзу та міжнародними стандартами. Цей Закон регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування. Законодавство про споживче кредитування в Україні ґрунтується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів щодо надання послуг споживачам (ст.ст. 2, 3,4 Закон України «Про споживче кредитування»).
Стаття 9 Закон України «Про споживче кредитування» визначає інформацію, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит.
До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту.
Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті ( ч. 2 ст. 9 Закону).
Частиною 3 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» визначено інформацію, що надається кредитодавцем споживачу, також і в разі укладення договору про споживчий кредит у формі кредитування рахунку (п. 12).
Отже, зважаючи на наявність підписаного сторонами 05 квітня 2018 року паспорту споживчого кредиту, який відповідає формі та змісту, визначеного для нього додатком 1 Закону України «Про споживче кредитування», АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 мали намір укласти договір споживчого кредитування.
Відповідно до ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами.
Примірник укладеного в електронному вигляді договору про споживчий кредит та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит.
Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця.
Статтею 12 Закону України «Про споживче кредитування» визначено умови договору про споживчий кредит.
Таким чином, посилання позивача на те, що підписаний паспорт споживчого кредиту свідчить про погодження всіх істотних умов договору, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки анкета-заява не містить відомостей про те, яку саме картку отримала відповідачка, не зазначено розміру кредитного ліміту, позаяк паспорт споживчого кредиту одночасно містить умови щодо кредитування двома кредитними продуктами у вигляді кредитних карт «Універсальна» та «Універсальна Голд», і не зазначено, якою саме карткою користувалася відповідачка, крім того паспорт споживчого кредиту містить зауваження, що інформація, яка зазначена в паспорті, зберігає чинність та є актуальною до 20 квітня 2018 року, тоді як цей паспорт був підписаний відповідачкою 05 квітня 2018 року, поряд з цим, зі змісту споживчого паспорту слідує, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому паспорті, та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів тощо, також відсутні дані щодо фактичного ліміту, встановленого на конкретній кредитній картці, також зазначено, що обчислення реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача є репрезентативними та базуються на обраних споживачем умовах кредитування та припущенні, що договір про споживчий кредит залишатиметься чинним протягом погодженого строку.
Отже, зазначений паспорт споживчого кредиту містить узагальнену інформацію про умови кредитування та орієнтовану загальну вартість кредиту та передує укладенню основного кредитного договору з позичальником і сам по собі не може вважатися умовами кредитного договору чи його частиною до укладення основного договору про споживчий кредит, якого між сторонами укладено не було, а надана позивачем анкета-заява про приєднання до банківських послуг від 02 січня 2018 року та витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Умови та правила надання банківських послуг, не є договором про споживчий кредит у розумінні Закону України «Про споживче кредитування».
Крім того, колегія суддів вважає, що з урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, зауважила на тому, що роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена щодо укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяги з Тарифів і з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг банку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів) та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком, розмірах і порядках нарахування.
Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов правильного висновку про те, що Умови і правила надання банківських послуг та тарифи банку не містять підпису відповідачки, тому між сторонами не було досягнуто згоди щодо встановлення відповідальності у вигляді нарахування прострочених відсотків, а також штрафних санкцій, тому суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення цих позовних вимог.
Доводи апелянта про те, що суд безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит у розмірі 86,4 % згідно ст. 625 ЦК України, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки, як було вказано вище, між сторонами не було узгоджено жодної відповідальності у вигляді нарахування простроченої заборгованості, на яку можна було б нараховувати будь-які відсотки, і розмір таких процентів не був узгоджений між сторонами, тому ці доводи не спростовують обґрунтованих висновків суду у цій частині.
Доводи АТ КБ «ПриватБанк» про те, що місцевий суд безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків, оскільки позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту згідно з ст. 1054 ЦК України та Закону України «Про банки і банківську діяльність», колегія суддів вважає теж необґрунтованими, оскільки законом передбачено порядок укладення кредитного договору та узгодження його істотних умов, зокрема відсоткової ставки за користування кредитом, разом з тим матеріали справи не містять належних доказів щодо узгодження сторонами цих умов, і особи несуть ризик щодо вчинення чи невчинення дій під час вчинення правочинів, при цьому права та інтереси споживача посилено охороняються державою, оскільки пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, а тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачкою АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених Законом, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк, а інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.
Інші доводи апелянта зводяться до суперечливого тлумачення норм матеріального права та незгоди із висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не можуть бути підставою для скасування обґрунтованого рішення суду першої інстанції.
Рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту не оскаржено сторонами, тому не є предметом перегляду суду апеляційної інстанції (ст. 367 ЦПК України).
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.
 
Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Ставищенського районного суду Київської області від 30 вересня 2020 року - без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий:                                                                    Судді: