ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
21 квітня 2021 року           справа №200/10368/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Міронової Г.М., суддів:  Компанієць І.Д., Казначеєва Е.Г., секретаря судового засідання Тішевського В.В., представника відповідача Сельської О.З., розглянув у відкритому судовому засіданні  апеляційну скаргу   Донецької обласної прокуратури  на рішення  Донецького окружного адміністративного суду від 16 лютого 2021 р.(повний текст рішення складено 17 лютого 2021 у м. Слов`янськ)  у справі  № 200/10368/20-а (головуючий І інстанції суддя Христофоров А.Б.)   за позовом    ОСОБА_1   до   Донецької обласної прокуратури   про  стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні,

                                          В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020    ОСОБА_1   звернувся до  Донецького окружного адміністративного суду із позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача на його користь  вихідну допомогу у розмірі 17424,33 грн.; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні, починаючи з 16 жовтня 2020 року по день ухвалення судового рішення з розрахунку середньоденної заробітної плати у розмірі 829,73 грн. (т. 1 а.с. 1-7).
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 16 лютого 2021 року   позовні вимоги задоволено.
Стягнуто з Донецької обласної прокуратури на користь позивача вихідну допомогу при звільненні у сумі -17 424 (сімнадцять тисяч чотириста двадцять чотири) грн. 33 коп.
Стягнуто з Донецької обласної прокуратури на користь  позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 жовтня 2020 року по 16 лютого 2021 року, у сумі - 17 419 (сімнадцять тисяч чотириста дев`ятнадцять) грн. 90 коп. - з відрахуванням з цієї суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів.
Вирішено питання судових витрат (т. 1 а.с. 231-235).
Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції   та прийняти нове рішення, яким   відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на те, що за правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 07.03.2018 у справі № 807/211/17, під час вирішення справ щодо звільнення публічних службовців, пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірні відносини та коли про можливість  такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі. При цьому, Законом № 113 доповнено ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» частиною 5 згідно з якою на звільнення прокурорів з посади з підстави передбаченої п. 9 ч. 1 цієї статті не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці щодо строків попередження про звільнення, а також переважного права залишення на роботі…
Таким чином вважає, що Закон України «Про прокуратуру» та Закон № 113 є спеціальним по відношенню до інших нормативно-правових актів, у тому числі КЗпП України.
Разом з тим, ні Законом № 113, ні Законом України «Про прокуратуру»  не передбачено виплату вихідної допомоги у разі звільнення прокурора на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 цього Закону.
Апелянт зауважує, що юридичним фактом, що зумовив звільнення позивача на підставі п. 9 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру», в даному випадку є неуспішне проходження позивачем атестації, тобто ця підстава є відмінною від тих підстав, у зв`язку з якими ст. 44 КЗпП України передбачено виплату вихідної допомоги.
Також апелянт посилається на постанову Верховного Суду від 31.01.2018 у справі № 820/1119/16 та від 05.08.2020 у справі № 686/20491/18.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Представник відповідача у судовому засіданні  доводи апеляційної скарги підтримала у повному обсязі.
Позивач  до судового засідання не з`явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги,  перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги без задоволення, виходячи з такого.
Наказом в.о. керівника Донецької обласної прокуратури від 12 жовтня 2020 року № 1376-к,керуючись статтею 11 Закону України «Про прокуратуру», пунктами 3,6, підпунктом 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», позивача звільнено з посади прокурора відділу забезпечення обвинувачення в регіоні управління підтримання обвинувачення в суді прокуратури Донецької області, -  з 15 жовтня 2020 року на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» у зв`язку із скороченням кількості прокурорів органів прокуратури (а.с. 24).
Листом Донецької обласної прокуратури від 26.10.2020 року № 0717-20 представнику позивача адвокату ОСОБА_2 у відповідь на адвокатський запит вх. № 36051-20 від 21.10.2020 року, зокрема щодо правових підстав виплати  позивачу вихідної допомоги при звільненні, повідомлено про те, що норми Закону України «Про прокуратуру» є пріоритетними перед нормами КЗпП України, і трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, коли спірні правовідносини не врегульовані нормами спеціального закону. Позивач був звільнений на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» з огляду на рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації, тобто звільнення позивача здійснено виключно з підстави, визначеної спеціальним законом, що не передбачає виплати вихідної допомоги. З огляду на викладене зазначено, що позивач не набув права на отримання вихідної допомоги (а.с. 31-34).
У довідці  Донецької обласної прокуратури № 21-85-63 від 22.10.2020 року «Про середньомісячну заробітну плату», середньомісячна заробітна плата позивача   за останні два місці роботи перед звільненням: серпень-вересень 2020 року становить -17 424,33 грн., середньоденна заробітна плата за вказаний період становить - 829,73 грн. (а.с. 35).
Вважаючи протиправною невиплату вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку, позивач звернувся до суду із цим позовом.
При вирішенні справи суд виходить з наступного.
За унормуванням частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Законом України “Про прокуратуру” (далі - Закон № 1697) забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.
Статтею 4 Закону № 1697-VII встановлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Статтею 51 Закону № 1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.
Так, відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Законом України від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури” статтю 51 Закону № 1697-VII доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.
Законом № 1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є   стаття 44 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
Конституційний Суд України у Рішенні від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 закріпив, що Конституція України гарантує кожному судовий захист  його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного  права,  не  можуть   суперечити   принципу рівності  усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.
За визначенням правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічна позиція неодноразово була висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31 січня 2018 року у справі № 803/31/16, від 30 липня 2019 року у справі № 804/406/16, від 8 серпня 2019 року у справі № 813/150/16.
КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 Кодексу).
Статтею 40 КЗпП України встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої даної статті).
Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, відповідно до частини четвертої статті 40 КЗпП України встановлюються законом, що регулює їхній статус.
За змістом статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури” було внесено зміни також і до КЗпП України, а саме: статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: “Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус”; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: “Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус”; частину дев`яту статті 252 після слів “дисциплінарної відповідальності та звільнення” доповнено словами і цифрами “а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу”.
Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури” зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.
Таким чином, суд приходить до висновку, що частиною п`ятою статті 51 Закону № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.
Крім того, суд звертає увагу, що чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги
Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника   обставин.
Верховний Суд у постановах від 8 жовтня 2019 року (справа № 823/263/16) та від 17 жовтня 2019 року (справа № 823/276/16)  зробив висновок, що у день фактичного звільнення із займаної посади позивачу належала до виплати вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку. Незалежно від наявності наказу прокуратури (щодо зміни формулювання причини і підстави звільнення з “пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII” на “пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України”), відповідач повинен був під час звільнення дотримуватись вимог чинного законодавства України, провести звільнення працівника у порядку, визначеному законом з виплатою всіх гарантованих законодавством коштів, в тому числі і вихідної допомоги.
Апелянт посилається на постанову Верховного Суду від 31.01.2018 у справі № 820/1119/16, в якій зроблено висновок про те, що  враховуючи те, що позивача звільнено з підстав та в порядку, передбачених Законом № 1697-VII, яким не передбачено виплати вихідної допомоги при звільненні, він не набув права на її отримання.
Проте, слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 відзначила, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
Суд вказує на те, що особливості звільнення прокурорів з посади встановлено спеціальним законом - статтею 51 Закону № 1697-VII (на підставі якого і було звільнено позивача). У той же час особливості застосування положення статті 44 КЗпП України, а також обмеження щодо його застосування, зокрема, у випадку звільнення прокурора у разі ліквідації чи реорганізації органів прокуратури, не встановлено даним Кодексом.
Таким чином позовна вимога   ОСОБА_1   про стягнення на його користь вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку є обґрунтованою та підлягає задоволенню. 
Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 560/3971/19 та від 21 січня 2021  у справі № 260/1890/19.
Посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 05.08.2020 у справі № 686/20491/18 до уваги не приймається, оскільки обставини у справах не є тотожними.
За довідкою Донецької обласної прокуратури № 21-85-63 від 22.10.2020 року «Про середньомісячну заробітну плату», середньомісячна заробітна плата позивача   за останні два місці роботи перед звільненням: серпень-вересень 2020 року становить -17 424,33 грн.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку в сумі 17424,33 грн.
Як встановлено під час розгляду справи, наказом в.о. керівника Донецької обласної прокуратури від 12 жовтня 2020 року № 1376-к позивача звільнено з посади прокурора відділу забезпечення обвинувачення в регіоні управління підтримання обвинувачення в суді прокуратури Донецької області, на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» у зв`язку із скороченням кількості прокурорів органів прокуратури  з 15 жовтня 2020 року.
Не є спірною обставиною у справі, що на день звільнення Донецькою обласною прокуратурою позивачу не виплачено вихідну допомогу, передбачену статтею 44 КЗпП України.
За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.
Матеріалами справи підтверджено, що повністю остаточний розрахунок з позивачем  не було проведено у день звільнення.
Тобто, не проведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки свідчить про наявність у позивача права на отримання відшкодування за затримку виплати  вихідної допомоги на підставі статті 117 КЗпП України.
Разом з тим, в постанові від 26.02.2020 року у справі № 821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та,  відповідних критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
Таким чином,  суд апеляційної інстанції  приходить до висновку про  стягнення  з   відповідача   на користь  позивача  суми грошової  компенсації за час затримки розрахунку при звільненні  у розмірі  2000 грн. (п`ять тисяч грн.).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу (ч. 1 ст. 77 КАС України). В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У контексті оцінки доводів касаційної скарги Верховний Суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ч. 4 ст. 317 КАС України).
Керуючись статями  308,  310, 315, ч. 4 ст.  317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
                                    
                                          П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  Донецької обласної прокуратури  на рішення  Донецького окружного адміністративного суду від 16 лютого 2021 р.   -  задовольнити частково.
Рішення   Донецького окружного адміністративного суду від 16 лютого 2021 р.  у справі  № 200/10368/20-а   –   змінити. 
В абзаці третьому резолютивної частини рішення суду слова і  цифри «17419.90 грн.»  замінити словами і цифрами «2000 (дві тисячі грн.)».
В решті рішення залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання  повного судового рішення.
Повне судове рішення складено  21 квітня 2021 року.

Колегія  суддів:                                                                                  Г.М. Міронова                                                                                                                     
                                                                                                                         
                                                                                                           І.Д. Компанієць 

                                                                                                           Е.Г. Казначеєв