ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2021 року	Львів	Справа № 140/15605/20 пров. № А/857/4118/21  	
 Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді                                                              Хобор Р.Б.,
суддів                                                                                  Кухтея Р.В., Сеника Р.П.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення  Волинського окружного адміністративного суду  від 11 січня 2021 року, ухвалене суддею Денисюком Р.С. у м. Луцьку за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, у справі № 140/15605/20 адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

                                                             В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом у якому просить суд: 
-          визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 у частині не здійснення перерахунку та виплати позивачу індексації грошового забезпечення з 17 жовтня 2016 року пo 27 лютого 2018 року, з урахуванням базового місяця - лютий 2008 року; 
-          зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 17 жовтня 2016 року пo 27 лютого 2018 року, із застосуванням базового місяця - лютий 2008 року та в порядку, передбаченому Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» і Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, у розмірі 57037,81 грн., із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 44 від 15.01.2004 року, з відрахуванням суми, виплаченої раніше; 
-          зобов`язати нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні - невиплату індексації грошового забезпечення за період із 17 жовтня 2016 року пo 27 лютого 2018 року пo день фактичної виплати заборгованості індексації грошового забезпечення із одночасною компенсацією при виплаті сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 44 від 15.01.2004 року.
У обґрунтування позовних вимог позивач зазначає те, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 №  48 (по стройовій частині) позивача ОСОБА_1 звільнено з посади командира батареї військової частини НОМЕР_1 , знято з усіх видів забезпечення та виключено зі списків особового складу частини з 27.02.2018 року.
При звільненні позивачу не була виплачена індексація грошового забезпечення за період з 17 жовтня 2016 року по день виключення зі списків частини – 27 лютого 2018 року, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 14.05.2020 у справі №   140/4842/20, визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 17 жовтня 2016 року пo 27 лютого 2018 року; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 17 жовтня 2016 року пo 27 лютого 2018 року.
Під час виконання вказаного рішення суду військова частина НОМЕР_1 застосувала, як базовий місяць для нарахування індексації грошового забезпечення січень 2016 року, що є протиправним, оскільки посадові оклади піднімалися військовослужбовцям у січні 2008 року, а тому базовим місяцем для проведення індексації повинен бути лютий 2008 року.
Крім того, відповідач також повинен нести відповідальність за несвоєчасний розрахунок при звільненні з вій НОМЕР_1 , яка полягає у виплаті середнього місячного грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, із застосуванням норм трудового законодавства, оскільки нормами спеціального законодавства не передбачено відповідальності за не проведення остаточного розрахунку при звільненні з військової служби.
Позивач вважає, що відповідач порушив його право на індексацію грошового забезпечення та своєчасний розрахунок при звільненні з військової служби, а тому звернувся з даним позовом до суду
Позиція відповідача у справі зводиться до того, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова № 704) останнє підвищення розміру посадових окладів всіх категорій військовослужбовців відбулося у грудні 2015 року, а, отже, січень 2016 року є місяцем підвищення доходу для проведення подальшої індексації, а тому має бути базовим місяцем при розрахунку індексації доходів позивача. 
Щодо стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні - невиплату індексації грошового забезпечення за період із 17 жовтня 2016 року пo 27 лютого 2018 року, зазначає, що стаття 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати. 
З цих підстав відповідач вважає, що діяв в порядку, спосіб та межах наданих, чинним законодавством,  повноважень, а тому підстави для задоволення позову відсутні.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 11 січня 2021 року адміністративний позов задоволено частково.
Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 28.02.2018 року по 18.06.2020 року у сумі 4159,48 грн. (чотири тисячі сто п`ятдесят дев`ять гривень 48 копійок).
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржив позивач, який покликаючись на те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є необґрунтованим, суперечить судовій практиці з розгляду справ даної категорії, просить рішення Волинського окружного адміністративного суду від 11 січня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.
У обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає те, що суд безпідставно вважав, що відповідач правильно провів індексацію грошового забезпечення, оскільки при проведенні індексації, як базовий місяць, необхідно було враховувати січень 2008 року, а не січень 2016 року, як помилково, на думку позивача, встановив суд першої інстанції.
Також апелянт звертає увагу на те, що суд першої інстанції не спростував обґрунтованої позиції позивача, яка ґрунтується на висновках Верховного Суду, з приводу стягнення середнього заробітку за кожен день затримки розрахунку при звільненні, та безпідставно зменшив суму компенсації, на яку позивач має право на підставі ст. 117 КЗпП України.   
Заслухавши суддю – доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.
Суд першої інстанції встановив те, що позивач ОСОБА_1 з 2001 року проходив військову службу, перебуваючи на усіх видах забезпечення, що підтверджується копією з послужного списку від 20 липня 2018 року № 2798.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 27 лютого 2018 року №  48 капітана ОСОБА_1 , командира 2 протитанкового артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи, звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 31 січня 2018 року № 18 з військової служби у запас відповідно до пункту «б» частини 8 (за станом здоров`я) статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з 27 лютого 2018 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
За період з 17 жовтня 2016 року по 27 лютого 2018 року позивачу не нараховувалась та не виплачувалась індексація грошового забезпечення, у зв`язку із чим бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення була оскаржена у судовому порядку.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 14 травня 2020 року у справі № 140/4842/20, яке набрало законної сили 02 вересня 2020 року, визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 17 жовтня 2016 року по 27 лютого 2018 року та зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 17 жовтня 2016 року по 27 лютого 2018 року.
Виплата індексації грошового забезпечення, на виконання рішення суду, проведена позивачу 19 червня 2020 року, шляхом перерахування на картковий рахунок позивача коштів в сумі 4156,34 грн. 
Приймаючи рішення у цій справі в частині позовних вимог, що стосуються перерахунку та виплати індексації грошового забезпечення із застосуванням базового місяця лютий 2008 року, суд першої інстанції виходив з того, що постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 року №  1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно – правових актів» (яка набрала чинності з 15.12.2015 року та підлягала застосуванню з 01.12.2015 року (далі - Постанова №  1013)), уряд фактично запропонував в грудні 2015 року підвищити зарплати працівникам бюджетної сфери за рахунок збільшення посадових окладів (тарифних ставок) та підвищення постійних складових зарплати, з тією метою, щоб з січня 2016 року розпочати обчислювати індекс споживчих цін для проведення індексації.
Тобто, Постановою №  1013 не лише істотно змінено порядок проведення індексації доходів населення, починаючи з 01.12.2015, але й, фактично,, визначено базовий місяць (січень 2016 року), який необхідно враховувати в подальшому для проведення індексації.
При цьому, у зв`язку із прийняттям постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій», якою передбачалося установити щомісячну додаткову грошову винагороду військовослужбовцям з поетапним збільшенням її розміру у відсотках місячного грошового забезпечення, базовим місяцем для обчислення позивачу індексації грошового забезпечення став квітень 2013 року, а в подальшому - для розрахунку розміру індексації грошового забезпечення відповідач застосовував базовий місяць серпень 2015 року.
У випадку зміни базового місяця для обчислення розміру індексації грошового забезпечення чинним законодавством України не передбачено повернення до попереднього базового місяця, в т. ч. у зв`язку із запровадженими у 2015 році змінами в законодавстві щодо порядку проведення індексації грошових доходів населення.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставність тверджень позивача про те, що базовим місяцем для обчислення належної йому індексації є лютий 2008 року.
Щодо позовних вимог, про нарахування та виплати середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні суд першої інстанції виходив з того, що Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 30.10.2019 у справі № 806/2473/18 враховував істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку. 
Отже, враховуючи очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд дійшов висновку про те, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 4159,48 грн. 
Апеляційний суд не погоджується із вказаними висновками з огляду на наступні обставини.
Щодо перерахунку та виплати індексації грошового забезпечення із застосуванням базового місяця, лютого 2008 року.
Преамбулою Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 року № 1282-XII (далі - Закон № 1282-XII) встановлено, що цей Закон визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.
Відповідно до статті 1 Закону № 1282-XII індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Згідно з положеннями статті 2 Закону №1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Відповідно до статті 4 Закону № 1282-XII індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.
Відповідно до статті 6 Закону № 1282-XII у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.
Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення визначені Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 (далі Порядок № 1078), який поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників.
Відповідно до пункту 1-1 Порядку № 1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.
Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України від 6 лютого 2003 року № 491-IV «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».
Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.
Пунктом 2 Порядку № 1078 встановлено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.
Згідно з пунктом 5 Порядку №1078 у разі підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у пункті 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків.
Враховуючи положення Порядку № 1078 місяць, в якому підвищилося грошове забезпечення з урахуванням виплат, що входять до його складу (посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення), є базовим. У разі підвищення військовослужбовцю грошового забезпечення, для визначення базового місяця при проведенні індексації здійснюється порівняння суми підвищення грошового забезпечення та суми індексації, що нараховується в місяці збільшення грошового доходу. При проведенні такого порівняння береться грошове забезпечення до підвищення у розрахунку за повний відпрацьований місяць та величина приросту індексу споживчих цін, на який нараховується індексація. Якщо відбувається підвищення грошового забезпечення на суму меншу, ніж сума індексації, має бути здійснено підвищення грошового забезпечення та додано суму індексації, визначену з урахуванням суми підвищення грошового забезпечення.
Відповідно до пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі -Постанова № 1294), грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Перелік одноразових додаткових видів грошового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил затверджений Додатком 25 до Постанови № 1294.
Згідно з абзацом 5 пункту 5 Порядку № 1078, у разі зростання заробітної плати за рахунок інших її складових без підвищення тарифних ставок (окладів) сума індексації не зменшується на розмір підвищення заробітної плати. У разі коли відбувається підвищення тарифної ставки (окладу), у місяці підвищення враховуються всі складові заробітної плати, які не мають разового характеру.
Схема посадових окладів осіб офіцерського складу Збройних Сил України затверджена Постановою № 1294, яка набрала чинності з 01 січня 2008 року.
Отже, з 1 січня 2008 року базовим місяцем для нарахування військовослужбовцям індексації став січень 2008 року.
В подальшому, після прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», якою затверджено схему тарифних розрядів за основними типовими посадами осіб офіцерського складу Збройних Сил, базовим місяцем для нарахування військовослужбовцям індексації став березень 2018 року.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з аргументами позивача щодо необхідності врахування, при проведенні індексації грошового забезпечення позивача, січня 2008 року, як базового місяця для нарахування індексації, відповідно до Порядку № 1078, оскільки в період з 01.01.2008 року по 01.03.2018 року посадові оклади військовослужбовців не змінювались.
Підвищення тарифних ставок (окладів) після 01.01.2008, в тому числі в період перебування позивача на службі (до 27 лютого 2018 року), що є підставою для встановлення іншого базового місяця при проведенні індексації, не відбувалося.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідач не надав суду жодних інших доказів підвищення розміру тарифної ставки (окладу) та/або підвищення інших видів грошового забезпечення позивача (сума яких перевищувала б суму індексації, що склалась у місяці підвищення такого доходу) у інші періоди ніж зазначено вище.
Як наслідок приведених обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до переконання в тому, що базовим місяцем при проведенні індексації грошового забезпечення позивача у період з 17 жовтня 2016 року до 27 лютого 2018 року є січень 2008 року, в якому Постановою № 1294 встановлені підвищені розміри посадових окладів військовослужбовців.
Відтак, нарахування індексації грошового забезпечення позивача повинно проводитися в період з 17 жовтня 2016 року до 27 лютого 2018 року з визначенням базового місяця січня 2008 року.
Враховуючи те, що відповідач застосував для розрахунку індексації грошового забезпечення позивача як базовий місяць серпень 2015 року, замість необхідного січня 2008 року, апеляційний суд приходить до висновку про протиправність дій відповідача під час проведення індексації грошового забезпечення позивача, а не про наявність протиправної бездіяльності відповідача у правовідносинах що склались між сторонами.
Щодо способу захисту порушеного права позивача, апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
З огляду на те, що позивач просив визнати протиправною бездіяльність відповідача, однак, апеляційним судом встановлено протиправність дій відповідача, на переконання апеляційного суду, для належного захисту прав позивача необхідно визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо здійснення перерахунку та виплати позивачу індексації грошового забезпечення з 17 жовтня 2016 року пo 27 лютого 2018 року, з урахуванням базового місяця серпня 2015 року.
Щодо визначення судом суми індексації грошового забезпечення за спірний період, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати, що суд не вправі визначати конкретні суми індексації грошового забезпечення позивача, які слід виплатити. 
Обчислення таких сум належить до відання компетентних структур відповідача, а тому належним способом захисту порушених прав позивача, на переконання суду апеляційної інстанції, є зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 17 жовтня 2016 року пo 27 лютого 2018 року, із застосуванням базового місяця - лютий 2008 року. 
При цьому апеляційний суд зазначає те, що позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення позивача, в порядку передбаченому Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» і Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Kабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 44 від 15.01.2004 року, з відрахуванням суми, виплаченої раніше, задоволенню не підлягають, оскільки, при проведенні індексації грошового забезпечення позивача спірним є застосування відповідачем базового місяця, а не спосіб проведення індексації, та конкретні суми, які необхідно виплатити.
Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Тому, покликання у рішенні суду на необхідність застосування, при здійсненні відповідачем повноважень, норм чинного законодавства, на переконання апеляційного суду, є зайвим.
Також, апеляційний суд звертає увагу на те, що спору, з приводу порядку нарахування та оподаткування суми індексації грошового забезпечення з врахуванням базового місяця – січня 2008 року, на час розгляду справи немає, оскільки, таке нарахування відповідачем не здійснювалось. 
Таким чином, вимоги позивача про виплату індексації з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 44 від 15.01.2004, з відрахуванням суми, виплаченої раніше, за відсутності визначеної суми індексації грошового забезпечення з врахуванням базового місяця – січня 2008 року є передчасними.
 За наведених обставин справи, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні позовних вимог, в частині перерахунку та виплати індексації грошового забезпечення із застосуванням базового місяця лютого 2008 року, а тому позовні вимоги в цій частині необхідно задовольнити, скасувавши рішення суду першої інстанції.
Щодо стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Апеляційним судом встановлено те, що позивача звільнено із військової служби 27 лютого 2018 року, а виплату індексації грошового забезпечення проведено 19 червня 2020 року, шляхом перерахування на картковий рахунок коштів в сумі 4156,34 грн. 
Отже, остаточний розрахунок при звільненні з позивачем проведено 19 червня 2020 року.
Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Частиною 2 цієї ж статті передбачено те, що, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. 
Отже, позивач має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до ч. 4 ст. 346 КАС України, суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати.
Отже, за наявності висновку Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах норми права необхідно застосовувати з врахуванням таких висновків.
При необхідності застосування норм права інакше, ніж це викладено в рішенні Великої Палати  суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, яка за результатами розгляду справи приймає рішення про відступлення від попереднього висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. 
З приводу застосування ст. 117 КЗпП України Велика Палата виклала висновки у справах № 761/9584/15-ц (постанова від 26 червня 2019 року) та № 821/1083/17 (постанова від 26 лютого 2020 року).
Так, Верховний Суд вказав, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд, за певних умов, може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Враховуючи те, що Велика Палата, встановивши певні критерії, які враховуються при зменшенні розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України не визначила єдиної формули для обчислення суми, яка підлягає стягненню у випадку зменшення розміру відшкодування за несвоєчасний розрахунок при звільненні, і після 26 лютого 2020 року від такого правового висновку не відступала, апеляційний суд вважає хибними посилання суду першої інстанції на необхідність застосування розрахунків для обчислення цієї суми, викладених у постановах КАС ВС, які прийняті до вищевказаної дати. 
Визначаючи розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, апеляційний суд враховує наступне.
Апеляційний суд встановив те, що позивачу при звільненні відповідач виплатив 110952,34 грн. Невиплачена сума становить 4156,34 грн., яка є простроченою заборгованістю.
Остаточний розрахунок з позивачем було проведено 19.06.2020, тому період затримки розрахунку при звільненні тривав з 28 лютого 2018 лютого по 18 червня 2020 року включно, а саме 842 дні.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці`за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).
Згідно з пп. «л» п. 1 розділу І Порядку № 100 у випадках, коли, згідно з чинним  законодавством, виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати застосовується   цей Порядок.
Відповідно до абзацу 3 пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100, середня заробітна плата у вищевказаних випадках обчислюється, виходячи  з  виплат  за  останні  два календарні місяці роботи, що передують  місяцю,  в  якому  відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Враховуючи те, що розрахунок при звільненні проведено з позивачем в березні 2018 року, середня заробітна плата позивача, з метою розрахунку середньої заробітної плати для проведення виплат, на підставі ст. 117 КЗпП України, обчислюється, виходячи з виплат за січень та лютий 2018 року.
Згідно з абзацами 1, 2  пункту 3 розділу ІІІ Порядку № 100, при обчисленні середньої заробітної плати, враховуються всі суми нарахованої заробітної плати, згідно із законодавством та умовами трудового договору,  крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Суми нарахованої заробітної плати враховуються у тому місяці, за який вони нараховані та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.
З огляду на норми п. 4 розділу ІІІ Порядку № 100, апеляційний суд не встановив факту здійснення позивачеві, протягом січня – лютого 2018 року, виплат, які не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати. 
Згідно з розділом IV Порядку № 100, нарахування виплат, що обчислюються із   середньої заробітної плати за останні два місяці роботи,  провадяться шляхом множення  середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках,  передбачених чинним законодавством, календарних днів,  які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна  (годинна)  заробітна  плата  визначається  діленням заробітної  плати  за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі  (календарні)  дні  на  число  відпрацьованих  робочих днів (годин),  а  у  випадках, передбачених чинним законодавством, - на число  календарних  днів за цей період. (абз. 1 п. 8).
Суд першої інстанції вірно встановив те, що, відповідно до особистої картки грошового забезпечення позивача за 2018 рік, за два останні повні місяці (січень-лютий 2018 року) позивачу нараховано та виплачено грошове забезпечення у такому розмірі: 11306,80 грн. за січень 2018 року та 11306,80 грн. за лютий 2018 року, що за два місяці становить 22613,60 грн. 
Однак, суд першої інстанції помилково розрахував середньоденний заробіток позивача, шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі  (календарні) дні на число календарних днів у цих місяцях.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що, з огляду на вимоги абз. 1 п. 8 Порядку № 100, середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі  (календарні)  дні  на  число  календарних  днів за цей період, тільки у випадках прямо передбачених чинним законодавством. 
Враховуючи те, що для розрахунку середньоденного заробітку військовослужбовців чинним законодавством не передбачено обов`язку застосування числа календарних днів у місяцях, які беруться для розрахунку, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що, за загальним правилом, для такого розрахунку необхідно використовувати число робочих днів у відповідних місяцях.
Пунктом 4 статті 10 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено те, що для військовослужбовців, крім військовослужбовців строкової військової служби, встановлюється п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями.
Отже,  апеляційний суд встановив те, що позивачу, протягом січня – лютого 2018 року, було встановлено п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями. У січні 2018 року був 21 робочий день, а в лютому – 20. Отже, число відпрацьованих робочих днів за цей період становить 41 робочий день.
Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача, для проведення розрахунків, передбачених ст. 117 КЗпП України, становить 551,55 грн. (22613,60 грн. – заробітна  плата  за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні поділити на 41 – число  відпрацьованих  робочих днів  за цей період). 
Отже, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні позивача становить 464405,10 грн (551,55 грн. х 842 дні = 464405,10 грн.).
Розмір простроченої заборгованості роботодавця з виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором становить 4156,34 грн.
Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості – 842 дні.
Тривалість такого періоду, з моменту порушення права працівника (28 лютого 2018 року) і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум (3 листопада 2021 року), пов`язана з наявністю спору з приводу належних позивачеві виплат індексації грошового забезпечення та неправомірними діями відповідача, пов`язаними із застосуванням не вірного базового місяця для обчислення суми індексації грошового забезпечення позивача.
При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що остаточний розрахунок з позивачем при звільненні, у зв`язку із застосуванням невірного базового місяця для проведення індексації грошового забезпечення, на день розгляду справи апеляційним судом, не проведено.
У той же час, розглядаючи справу в межах позовних вимог, апеляційний суд розглядає період затримки розрахунку при звільненні визначений позивачем, а саме з 28 лютого 2018 року по 18 червня 2020 року включно, так як 19 червня 2020 року позивач визначив днем проведення з ним остаточного розрахунку.
Також апеляційний суд звертає увагу на те, що ст. 117 КЗпП України не ставить в залежність розмір відшкодування за несвоєчасний розрахунок при звільненні  від ймовірного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні.
Враховуючи те, що позивачем не визначено ймовірного розміру майнових втрат, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, і чинним законодавством не встановлено порядку проведення відповідного розрахунку, апеляційний суд позбавлений можливості оцінити обставини, що стосуються ймовірних майнових втрат позивача, в тому числі порівняти ймовірні майнові втрати позивача із заявленою позивачем до стягнення сумою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та невиплаченою своєчасно частиною грошового забезпечення.
Щодо дій працівника та роботодавця у спірних правовідносинах апеляційний суд звертає увагу на те, що порушення права позивача на своєчасний розрахунок при звільненні тривають з 28 лютого 2018 року по даний час, тобто понад три роки, однак, 19 червня 2020 року позивач визначив днем проведення з ним остаточного розрахунку.
З огляду на встановлені судом обставини, апеляційний суд вважає за необхідне визначити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України з врахуванням висновків Верховного Суду у справі № 480/3105/19, що викладені у постанові від 30 листопада 2020 року, у якій вказано те, що висновки, викладені й цій справі корелюються з позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17,
Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові   його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.
Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, апеляційний суд враховує встановлені вище обставини, а саме:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Враховуючи обставини цієї справи апеляційний суд вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на таке.
У цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 115108,68 гривень, з яких: грошове забезпечення 110952,34 гривень (96,39%) та індексація грошового забезпечення 4156,34 грн. гривень (3,61%).
Обчислена апеляційним судом, відповідно до Порядку №100, сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення, становить 464405,10 гривень.
Апеляційний суд, виходячи з принципу пропорційності, вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 16765,02 гривень, як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (3,61% від 464405,10).
Отже, апеляційний суд встановив те, що суд першої інстанції не вірно визначив розмір відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині та прийняття нового рішення про стягнення з відповідача на користь позивача 16765,02 гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Також, апеляційний суд звертає увагу на те, що спору з приводу порядку нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на час розгляду справи немає, оскільки такі нарахування та виплата відповідачем не здійснювалось. 
Таким чином, вимоги позивача про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з одночасною компенсацією при виплаті сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно дo пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004 є передчасними, а тому в їх задоволенні необхідно відмовити.
Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 
4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на те, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та неправильно застосував норм матеріального права, апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати.
Враховуючи встановлені апеляційним судом обставини, позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 необхідно задовольнити частково, відмовивши в задоволенні передчасних позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

                                                    П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 11 січня 2021 року в справі № 140/15606/20 скасувати та прийняти постанову, якою адміністративний позов задовольнити частково.
Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо здійснення перерахунку та виплати позивачу індексації грошового забезпечення з 17 жовтня 2016 року по 27 лютого 2018 року, з урахуванням базового місяця - серпня 2015 року.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 17 жовтня 2016 року по 27 лютого 2018 року, із застосуванням базового місяця - лютого 2008 року. 
Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 28.02.2018 року по 18.06.2020 року у сумі 16765,02 гривень (шістнадцять тисяч сімсот шістдесят п`ять гривень 02 копійки).
В задоволенні інших позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, за наявності яких, постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя	 	Р. Б. Хобор 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	Р. П. Сеник 	
Повний текст постанови складений 20.04.2021 року