ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 
       
       01 червня 2021 року                                                                м. Чернівці
                        Справа № 715/1081/20
       Провадження №22-ц/822/585/21
 
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Литвинюк І.М.,
суддів: Лисака І.Н., Перепелюк І.Б.,                          
секретар - Собчук І.Ю.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 , 
третя особа - приватний нотаріус Глибоцького районного нотаріального округу Тимофтій Леся Миколаївна,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 26 березня 2021 року, головуючий у І-й інстанції - Маковійчук Ю.В., 

                  ВСТАНОВИВ: 
У травні 2020 року ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Глибоцького районного нотаріального округу Тимофтій Л.М., про визнання договорів дарування недійсними.
Вказувала на те, що 22 травня 2017 року між нею та її дочкою ОСОБА_2 укладено договір дарування 9/14 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , реєстровий номер договору 541, та договір дарування 9/14 частки земельної ділянки, кадастровий номер 7321086400:01:002:0030, яка знаходиться в с. Стерче Глибоцького району Чернівецької області, реєстровий номер договору 543. 
Зазначала, що укладені договори не відповідають її внутрішній волі щодо правової природи правочину. Вона мала на меті укласти договір довічного утримання, оскільки в силу похилого віку та за станом здоров`я потребує сторонньої допомоги і догляду. 
В обгрунтування позовних вимог посилалася на те, що на початку квітня 2017 року в силу похилого віку її стан здоров`я та самопочуття суттєво погіршилися, вона частково втратила зір, тривалий час хворіла різними тяжкими і хронічними захворюваннями, у зв`язку з чим неодноразово перебувала на стаціонарному лікуванні в Глибоцькій ЦРЛ з приводу хвороби серця та зору.
Відповідачка деякий час після укладення договорів здійснювала догляд за нею, однак в подальшому виїхала за кордон і припинила приймати будь - яку участь у її матеріальному забезпеченні, не цікавиться її здоров`ям та повідомила, що наміру брати участь у її утриманні та догляді вона не має.
Просила визнати недійсним договір дарування 9/14 часток житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 22 травня 2017 року між нею і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Тимофтій Л.М., зареєстрований в реєстрі за № 541. Визнати недійсним договір дарування 9/14 часток земельної ділянки площею 0,2478 га (кадастровий номер 7321086400:01:002:0030), укладений 22 травня 2017 року між нею і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Тимофтій Л.М., зареєстрований в реєстрі за № 543. Застосувати наслідки недійсності договорів дарування від 22 травня 2017 року, визнавши за нею право власності на 9/14 часток житлового будинку АДРЕСА_1 , та 9/14 часток земельної ділянки загальною площею 0,2478 га. (кадастровий номер 7321086400:01:002:0030), що розташована в с. Стерче Глибоцького району Чернівецької області.
Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 26 березня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. 
Визнано недійсним договір дарування 9/14 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Глибоцького районного  нотаріального округу 22 травня 2017 року та зареєстрованого в реєстрі за № 541.
Визнано недійсним договір дарування 9/14 частки земельної ділянки площею 0,2478 га, кадастровий номер 7321086400:01:002:0030, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Глибоцького районного  нотаріального округу 22 травня 2017 року та зареєстрованого в реєстрі за № 543.
Застосовано наслідки недійсності угод  та передано у власність  ОСОБА_1 відчужену за недійсним договором 9/14 частки житлового будинку АДРЕСА_1 та 9/14 частки земельної ділянки площею 0,2478 га, кадастровий номер 7321086400:01:002:0030, та скасовано реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на 9/14 частки житлового будинку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1253764173210, та 9/14 частки земельної ділянки площею 0,2478 га, кадастровий номер 7321086400:01:002:0030 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1160546273210.

На зазначене рішення суду представник відповідача ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу. 
В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити. 
Посилається на те, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Зазначає, що не дивлячись на свій вік на час укладання спірних договорів, за своїм станом здоров`я позивачка не потребувала стороннього догляду і була активною, самостійно пересувалась, ходила в магазин, відвідувала подруг, читала, готувала їжу, користувалась мобільним телефоном, тому суд повинен був критично оцінити її показання в якості свідка. Суд, у порушення норм процесуального права, не навів аргументів, чому відхиляє покази свідків, чому не врахував фототаблиці, висновки експертів, які підтверджують,, що позивачка на час укладання спірних договорів не потребувала сторонньої допомоги та догляду. Оскільки позивачка не обгрунтовує помилку матеріальним становищем, суд у своїх висновках щодо причин помилки вийшов за межі позову.
На апеляційну скаргу ОСОБА_1 подала відзив, в якому просить а апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. 
У відзиві зазначає, що наявність чи відсутність помилки суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору та роз`яснення нотаріусом його суті, а й за такими обставинами як вік позивача, його стан здоров`я та потребу у зв`язку з цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору дарування.
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 за станом здоров`я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, а тому погодилася на передачу частки житлового будинку, який є її єдиним житлом та у якому вона продовжує проживати після укладення договору дарування, у власність відповідачки, лише за умови довічного утримання. При укладенні договору дарування волевиявлення позивачки не було спрямоване на добровільне та безоплатне відчуження належного їй майна на користь обдарованої, вона помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачкою.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з пунктом першим частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної спільної часткової власності на підставі рішень Глибоцького районного суду Чернівецької області належало 9/14 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 80,10 кв. м., у тому числі житловою - 28,10 кв.м., а також право на 9/14 часток присадибної земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 0,2478 га (кадастровий номер 7321086400:01:002:0030 ), яка розташована за вищевказаною адресою.
22 травня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування 9/14 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , реєстровий номер договору 541, та договір дарування 9/14 частки земельної ділянки кадастровий номер 7321086400:01:002:0030, яка знаходиться в с. Стерче Глибоцького району Чернівецької області, реєстровий номер договору 543, які були посвідченні приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Тимофтій Л.М.
Відповідачка ОСОБА_2 (дошлюбне - ОСОБА_2 ) з 2017 року постійно проживає з чоловіком та неповнолітньою дитиною у Литві, що визнається учасниками процесу.
ОСОБА_1 та її донька ОСОБА_2 , яка є інвалідом з дитинства, проживають разом у спірному будинку. Остання є власником 5/14 його часток будинку.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента, визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок по застосуванню статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності, уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».
Враховуючи наведене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на обман або помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному житловому приміщенні після укладення договору дарування.
Лише у разі встановлення цих обставин норми статей 203, 229 та 717 ЦК України в сукупності вважаються правильно застосованими.
Зазначений правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 715/856/16-ц.
Відповідно до статті 10 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» (в редакції на момент укладання спірних договорів) громадянами похилого віку визнаються особи, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а також особи, яким до досягнення зазначеного пенсійного віку залишилося не більш як півтора року.
Як встановлено судом першої інстанції, на час укладення оспорюваного договору ОСОБА_1 було 72 роки, вона хворіла на ішемічну хворобу серця, дифузорний кардіосклероз; постійну фібриляцію передсердець, тахісистолічну форму; серцеву недостатність ІІ А ст. ФК (функційний клас) ІІІ; ангіономію сітківки; ЦАДЕ ІІ вестибуло - атактичний синдром, що підтверджується наявними в матеріалах справи медичними документами. Отже, як особа похилого віку, що мала ряд захворювань,  вона потребувала стороннього догляду та допомоги.
Крім того, після укладення спірного договору дарування ОСОБА_1 постійно проживає у спірному будинку, іншого житла вона не має, значить, майно не вибуло з її фактичного володіння та користування.
Отже, фактичної передачі спірного нерухомого майна, яке є єдиним житлом позивачки, після укладення вищезазначених договорів від позивачки до відповідачки ОСОБА_2 не відбулося.
Так, під час укладення оспорюваного договору дарування волевиявлення ОСОБА_1 не відповідало її внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договорами дарування, а також було відсутнє вільне волевиявлення на безоплатну передачу нерухомого майна у власність відповідачці. Вона діяла під впливом помилки, адже як особа похилого віку та маючи у власності лише єдине житло, погоджувалася на передачу нерухомого майна у власність відповідачки лише за умови довічного утримання, яке їй обіцяла відповідачка, й укладаючи спірні договори, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачкою.
На підтвердження своїх доводів позивачка надала епікриз (виписку) з історії хвороби, виписки із медичної амбулаторної картки стаціонарного хворого, консультативний висновок окуліста, виписний епікриз, якими підтверджується її стан здоров`я, зокрема, що позивачка має вади з зором, що спростовує твердження апелянта про те, що у позивачки на день укладення договорів дарування були відсутні хвороби, які б свідчили, що вона потребує стороннього догляду та допомоги.
З довідки Глибоцької селищної ради від 03 квітня 2020 року вбачається, що в житловому будинку по АДРЕСА_1 постійно проживає позивачка та її донька-інвалід ОСОБА_2 . Вартість наданих житлово-комунальних послуг сплачує позивачка ОСОБА_1 , що підтверджується відповідними квитанціями.
Також суд першої інстанції дав належну оцінку показанням свідків, які підтвердили, що догляд за мамою повинна була здійснювати саме ОСОБА_2 , і їй має залишитися хата, що свідчить про те, що позивачка мала певні сподівання на те, що  відчужуючи будинок на користь своєї молодшої доньки, вона отримає довічний догляд за нею.
З огляду на викладене, з урахуванням встановлених обставин справи, виходячи з того, що дарувальник ОСОБА_1 помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо юридичної природи вчинених правочинів, прав та обов`язків сторін за цим договором, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого відповідачка буде доглядати за нею, суд першої інстанції, належним чином оцінивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та визнання на підставі статті 229 ЦК України спірних договорів дарування недійсними. 
Доводи апеляційної скарги про те, що за своїм станом здоров`я позивачка не потребувала стороннього догляду і була активною, самостійно пересувалась, ходила в магазин, відвідувала подруг, висновків суду не спростовують, оскільки встановлені судом обставини, які мають істотне значення, у своїй сукупності свідчать про неправильне сприйняття позивачкою сутності правочину, що вплинуло на її волевиявлення.
Безпідставними також є доводи апеляційної скарги про відсутність факторів, які б заперечували можливість читання ОСОБА_1 друкованого тексту розміром літер «12» у підекспертний період, та особистий підпис позивачки на договорах дарування як свідчення про розуміння значення, умов та наслідків спірних правочинів, оскільки саме по собі прочитання сторонами тексту договору дарування та його підписання не може бути безумовною підставою для відмови у задоволенні позову про визнання таких договорів недійсними.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції про те, що договори дарування від 22 травня 2017 року позивачка ОСОБА_1 вчинила під впливом помилки.
З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним на підставі статті 229 ЦК України є необґрунтованими.
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів приходить до висновку, що належних та допустимих доказів для спростування висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78 ЦПК України, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення відповідно до статті 376 ЦПК України, апеляційна скарга не містить.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що наведені в апеляційній скарзі доводи не містять у собі посилань на обставини чи докази, якими спростовуються встановлені судом обставини та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.
Рішення суду першої інстанції містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
       Враховуючи наведене, відповідно до вимог статті 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , залишити без задоволення.
Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 26 березня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено         02 червня 2021 року.
 
 Головуючий                                                І.М. Литвинюк                                                         
Судді:                                                         І.Н. Лисак 
                
                                                                  І.Б. Перепелюк